ПОСТАНОВА 
Іменем України

28 вересня 2020 року                                                         м. Кропивницький

справа № 388/1696/18
провадження № 22-ц/4809/912/20 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати  у цивільних справах:  Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Дьомич Л. М., Мурашка С. І., 
за участю секретаря судового засідання Діманової Н. І., 
учасники справи:  
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Фермерське господарство «Вершино-Власівське», 
ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Устинівського районного суду Кіровоградської області (суддя Годованець І. А.) від 17 березня 2020 року та додаткове рішення Устинівського районного суду Кіровоградської області (суддя Годованець І. А.) від 29 квітня 2020 року, а також апеляційну скаргу Фермерського господарства «Вершино-Власівське» на додаткове рішення Устинівського районного суду Кіровоградської області (суддя Годованець І. А.) від 29 квітня 2020 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору оренди землі від 05 жовтня 2006 року, який зареєстровано у ДП «Кіровоградська регіональна філія Центру державного земельного кадастру» 12 грудня 2006 року за № 224, недійсним та скасування його державної реєстрації. 
Позовні вимоги обгрунтовано тим, що відповідач систематично не виконує умови договору оренди, що виявилося у несплаті орендної плати починаючи з 2016 року. 
Короткий зміст судового рішення
Ухвалою Устинівського районного суду Кіровоградської області від 19 червня 2019 року (т. 1 с. 97 - 98) до участі у справі залучено Фермерське господарство «Вершино-Власівське», як співвідповідача.
Рішенням Устинівського районного суду Кіровоградської області від 17 березня 2020 року (т. у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог місцевий суд встановив, що ФГ «Вершино-Власівське» виплатило позивачу орендну плату за 2015 - 2017 роки. Крім того, суд вказав, що наслідком систематичної несплати орендарем орендної плати може бути розірвання договору, а не визнання його недійсним з чого суд зробив висновок позивачем обрано неналежний спосіб захисту. Щодо відповідача ОСОБА_2 , то за висновком суду він не являється стороною оспорюваного договору оренди землі, а отже є неналежним відповідачем у справі.
Додатковим рішення Устинівського районного суду Кіровоградської області від 29 квітня 2020 року заяву представника відповідача фермерського господарства «Вершино-Власівське» - адвоката Чуприни Сергія Павловича про стягнення витрат на правову допомогу задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь фермерського господарства «Вершино-Власівське» відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7000 грн. 
Короткий зміст вимог і доводів апеляційних скарг позивача
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 17 березня 2020 року, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції й направити справу до суду першої інстанції за встановленою підсудністю.
Позивач зазначив, що рішення суду першої інстанції є незаконними та необґрунтованими, такими, що ухвалено з неправильним застосуванням судом норм матеріального права та з порушенням норм процесуального. На його переконання, головуючий по справі суддя Голованець І. А. підлягав відводу через його заінтересованість у розгляді справи а також у зв`язку з тим, що він виявляв прихильність до однієї із сторін у справі, але заявлені ним відводи безпідставно залишено судом без задоволення. Суд, на думку позивача не дав належної оціни частині доказів у справі. 
Позивач також оскаржив в апеляційному порядку додаткове рішення суду першої інстанції від 29 квітня 2020 року та просив його скасувати й направити справу до суду першої інстанції за встановленою підсудністю.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що головуючий суддя Годованець І. А. підлягав відводу. Крім того, відповідачем не доведено допустимими та достатніми доказами факт надання йому правничої допомоги.
Узагальнений зміст відзивів відповідача на апеляційні скарги
У відзиві на апеляційну скаргу на рішення від 17 березня 2020 року представник відповідача - адвокат Чуприна С. П. вказав, що доводи позивача, які стосуються основного рішення суду, є безпідставними, не ґрунтуються на законі та не відповідають фактам у цій справі. Зважаючи на підстави та предмет позову, вимоги позивача не могли бути задоволені (т. 3 с. 13). 
У відзиві на апеляційну скаргу на додаткове рішення суду від 29 квітня 2020 року представник відповідача - адвокат Чуприна С. П. у якому він вказав, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню частково шляхом скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про стягнення з ОСОБА_1 на користь ФГ «Вершоно-Власівське» компенсації витрат на правничу допомогу в сумі 10100 грн. 
Короткий зміст вимог і доводів апеляційних скарг відповідача та відзиву відповідача
Не погоджуючись з додатковим рішенням суду першої інстанції від 29 квітня 2020 року представник відповідача - адвокат Чуприна С. П. оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати це рішення та ухвалити нове, яким стягнути з позивача на користь ФГ «Вершино-Власівське» компенацію витрати на правничу допомогу в сумі 10100 грн.
Вимоги апеляційної скарги мотивовані тим, що додаткове рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки було ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Суд безпідставно зменшив суду витрат на правничу допомогу так, як позивач відповідного клопотання перед судом не заявив.
Позивач правом на відзив на апеляційну скаргу відповідача не скористався.
Позиції сторін, висловлені у судовому засіданні
Позивач та його представник ОСОБА_3 повідомлені належним чином про час, дату та місце розгляду справи, але в судове засідання не з`явилися.
Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Представник відповідача - адвокат Чуприна С. П. заперечив проти вимог апеляційних скарг позивача і підтримав апеляційну скаргу відповідача, надав суду усні пояснення.
Суд першої інстанції встановив такі обставини
ОСОБА_1 належить на праві власності земельна ділянка, площею 6,58 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Кіровської сільської ради Долинського району Кіровоградської області.
  Згідно з договором оренди землі від 05 жовтня 2006 року, який зареєстровано 12 грудня 2006 року ДП «Кіровоградська регіональна філія Центр державного земельного кадастру» за №224, орендодавець ОСОБА_1 передав орендарю Фермерському господарству «Вершино-Власівське» в тимчасове платне користування земельну ділянку площею 6,58 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Кіровської сільської ради Долинського району Кіровоградської області строком на десять років. 
Розділом договору «Орендна плата» передбачено, що орендна плата становить 1200 грн на рік з урахуванням індексів інфляції й виплачується у період з 01 серпня по 20 грудня щорічно. 
Згідно з додатковою угодою від 23 жовтня 2010 року до договору оренди землі між сторонами від 12 грудня 2006 року ОСОБА_1 і Фермерське господарство «Вершино-Власівське» досягли згоди про внесення змін в умови договору, в тому числі, щодо строку його дії цього, а саме: визначили, що строк дії договору становить 25 років з моменту державної реєстрації договору; розмір орендної плати збільшено до 2550 грн, але не менше 3% від нормативної грошової оцінки землі з урахуванням коефіцієнтів інфляції. 
Державна реєстрація додаткової угоди до договору оренди землі здійснена 10 листопада 2011 року відділом Держкомзему у Долинському районі Кіровоградської області за №352190004000562.
На підставі договору оренди землі від 05 жовтня 2006 року ОСОБА_1 отримав від відповідача орендну плату за землю: за 2015 рік в сумі 5000 грн; за 2016 рік в сумі 5000 грн; за 2017 рік в сумі 10000 грн.
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
Щодо апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення суду від 17 березня 2020 року
Відповідно до частин 1 - 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
    Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і являється частиною національного законодавства, кожному гарантовано право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. 
Незалежність і безсторонність суду є запорукою легітимності ухваленого ним рішення. 
В судочинстві діє презумпція безсторонності суду, яка може бути спростована.
На захист прав сторін на розгляд справи незалежним і безстороннім судом у цивільному процесуальному праві держави існує інститут відводу складу суду.
Проте право на відвід не являється абсолютним. Відвід має бути обґрунтований посиланням на обставини, які викликають обґрунтований сумнів у незалежності, упередженості або об`єктивність судді щодо справи. Лише за таких обставин відвід буде правомірним і убезпечить сторони від залежного, упередженого або необ`єктивного суду.
Суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є обставини, що викликають сумнів у його неупередженості або об`єктивності (п. 5 ч. 1 ст. 36 ЦПК України).
Згідно п. 2 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою.
Апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення суду першої інстанції від 17 березня 2020 року та додаткове рішення від 29 квітня 20220 року обґрунтовано, зокрема, тим, що головуючий суддя Годованець І. А. не був неупередженим і йому заявлявся з цих підстав відвід, який необґрунтовано відхилений.
З матеріалів справи вбачається, що 15 січня 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 заявив відвід судді Годованцю І. А. з підстав недовіри до судді.
Проте у заяві про відвід відсутні обґрунтування того на чому ґрунтується недовіра до судді (відсутнє посилання на будь-які обставини).
Суд розглянув та відхилив заявлений відвід, як необґрунтований (ухвала Устинівського районного суду Кіровоградської області від 15 січня 2020 року, т. 2 с. 81 -82).
Колегія суддів судової палати апеляційного суду вважає, що місцевий суд правильно розглянув і вирішив заявлений відвід, надавши йому правильну оцінку.
17 лютого 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 повторно заявив судді Годованцю І. А. відвід (т. 2 с. 110 - 111) з мотивів заінтересованості судді у результатах розгляду справи. Ознаки заінтересованості судді він побачив у тому, що той дозволив відповідачу ОСОБА_5 давати пояснення з місця, а не за трибуною, а також дозволив послуговуватися підказками його представника. Крім того, суд не допитав свідків, а витребуванні ухвалою суду документи не відповідали змісту ухвали.
Ухвалою Устинівського районного суду Кіровоградської області від 05 березня 2020 року (т. 2 с. 121 -122) відвід відхилено, як безпідставний.
Колегія суддів вважає, що мотиви заявленого судді відводу не містять відомостей про обставини упередженість судді. Суд першої інстанції не надав переваг жодній зі сторін у можливості висловлення своєї позиції, доведення обставин, якими вони обґрунтовували свої вимоги чи заперечення. Суд задовольнив більшість клопотань позивача, витребував на його проханнями докази, що підтверджується наявними у справі ухвалами суду. 
Незгода представила позивача з певними процесуальними рішеннями судді, які не мають ознак свавільності з боку суду та не стали на заваді реалізації сторонами їх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків, не можуть бути підставою для відводу.
Щодо рішення суду по суті спору про визнання договору оренди землі недійсним та скасування його державної реєстрації, то суд правильно встановив, що вимоги позивача обґрунтовано систематичною несплатою орендарем орендної плати.
Позивач має право на власний розсуд визначати підстави позову та обирати спосіб захисту свого права.
Виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства суд позбавлений права втручатися в реалізацію прав сторін, але зобов`язаний сприяти у цьому.
Ні підстави, ні предмет позову у встановлений для цього строк позивач не змінив.
Згідно частин 1 та 2 статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
На укладений договір поширюється презумпція правомірності правочину, встановлена ст. 204 ЦК України, яка може бути спростована в судовому порядку. 
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, закріплені у ст. 203 ЦК України. 
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).
Отже, підставою недійсності правочину є його дефекти, які існували саме на момент вчинення.
Вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, суд на підставі наданих сторонами доказів повинен установити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними.
Виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.
Згідно зі статтями 13, 15, 21, 24 Закону України «Про оренду землі» одним з визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі. 
Висновок суду першої інстанції про те, що у разі систематичної несплати орендарем орендної плати за користування земельною ділянкою, ці обставини являються підставою для стягнення заборгованості та розірвання такого договору на вимогу орендодавця є таким, що відповідає змісту ст. 32 Закону України «Про оренду землі», п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України, п. 1 ч. 1 ст. 610, ч. 2 ст. 651 ЦК України.
    Закон не передбачає наслідком невиконання зобов`язання його недійсність.  
Оскільки застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення, то такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, визначений законом або договором, а якщо закон чи договір не визначає такого способу, то у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
    Враховуючи, що наслідком систематичної несплати орендної плати може бути припинення права оренди, то обраний позивачем спосіб захисту права на отримання орендної плати (визнання договору недійсним та скасування його державної реєстрації) є незалежним способом захисту так, як не відповідає змісту права позивача, на захист якого пред`явлено позов, та стверджувальному ним  характеру його порушення.  
З огляду на підстави та предмет пред`явленого позову, рішення суду першої інстанції від 17 березня 2020 року в частині відмови в позові ОСОБА_1 до ФГ «Вершино-Власівське» є законним і обґрунтованим. 
Відносно аналогічної вимоги позивача до ОСОБА_2 , то суд встановив, що останній являвся головою ФГ «Вершино-Власівське» і в спірних правовідносинах виступав, як представник фермерського господарства, а не як фізична особа - сторона в договорі. Між позивачем і ним відсутній матеріально-правовий зв`язок, який ґрунтується на оспорюваному договорі.
За таких обставин він не може вважатися належним відповідачем у справі, а тому суд обґрунтовано відмовив у пред`явленому до нього позові з цих підстав.
Щодо апеляційної скарги ОСОБА_1 на додаткове рішення суду від 29 квітня 2020 року
Стосовно доводів апеляційної скарги на додаткове рішення суду про те, що суд підлягав відводу, то ці мотиви є аналогічними тим, які викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на основне рішення. Оцінка їм вже раніше надана апеляційним судом, а отже вони підлягають відхиленню, як безпідставні.
Відносно твердження позивача про недоведеності відповідачем його витрат на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Вказаний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18).
17 березня 2020 року відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України представник відповідача до закінчення судових дебатів у справі заявив про розподіл судових витрат (т. 2 с. 142), а вже 20 березня 2020 року надав суду відповідні докази, а саме: договір про надання правничої допомоги від 07 листопада 2017 року (т. 2 с. 157) з додатковою угодою до нього від 19 червня 2019 року (т. 2 с. 158), які укладено між адвокатом Чуприною С. П. і ФГ «Вершино-Власівське», згідно з яких адвокат зобов`язався надати клієнту правничу допомогу у справі ЄУН 388/1696/18, натомість клієнт зобов`язався сплатити адвокату гонорар та компенсувати його витрати; акт здачі-приймання виконаних робіт від 19 березня 2020 року з детальним переліком виконаних адвокатом дій (т. 2 с. 159); платіжне доручення за № 67 від 20 березня 2020 року, відповідно до якого ФГ «Вершино-Власівське» сплатило адвокату  Чуприні С. П. за договором про надання правничої допомоги та актом здачі-приймання виконаних робіт від 19 березня 2020 року 10100 грн.
Крім того, в матеріалах справи міститься довіреність ФГ «Вершино-Власівське» від 01 січня 2019 року № 4 (т. 1 с. 167) згідно з якою адвокат Чуприна С. П. уповноважений представляти інтереси фермерського господарства, зокрема, в судах України правами наданими законом (ГПК, КАС, ЦПК) позивачу або відповідачу. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а також ч. 4 ст. 62 ЦПК України являється належним доказом повноважень адвоката на надання правничої допомоги.
На підставі зазначених доказів, які надав відповідач, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ним доведено фактичні витрати на професійну правничу допомогу у цій справі.
Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до незгоди з ними.
Щодо доводів апеляційної скарги відповідача на додаткове рішення суду від 29 квітня 2020 року
Велика Палата Верховного Суду в пунктах 21, 22 додаткової постанови від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Суд першої інстанції, на підставі протокольної заяви представника позивача про зменшення судових витрат, врахував незначну складність цивільної справи, тривалого судового розгляду та виконану адвокатом роботу, керуючись принципом співмірності та розумності судових витрат, обґрунтовано зменшив розмір відшкодування витрат відповідача на правничу допомогу.
Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі на додаткове рішення суду, не спростовують правильність висновків суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Інші доводи апеляційних скарг сторін та їх міркування, як кожен окремо, так і в їх сукупності, не вказують бодай на якісь порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, котрі б могли потягти за собою його скасування чи зміну.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384ЦПК України, суд 
ПОСТАНОВИВ:
Вимоги апеляційних скарг ОСОБА_1 на рішення Устинівського районного суду Кіровоградської області від 17 березня 2020 року залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Вимоги апеляційних скарг ОСОБА_1 на додаткове рішення Устинівського районного суду Кіровоградської області від 29 квітня 2020 року залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Вимоги апеляційних скарг Фермерського господарства «Вершино-Власівське» на додаткове рішення Устинівського районного суду Кіровоградської області від 29 квітня 2020 року залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
     Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Плвний текст постанови складено 13 жовтня 2020 року. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 3 ст. 394 ЦПК України.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді Л. М. Дьомич

С. І. Мурашко