ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 760/6148/20                                                                   Суддя (судді) першої інстанції: Жовноватюк В.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  29 жовтня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                                Оксененка О.М.,
суддів:                                                      Лічевецького І.О.,
                                                           Мельничука В.П.,

При секретарі:                              Пономаренко О.В.,
За участю представника позивача:  Григораш К.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 25 серпня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до заступника командира роти №6 батальйону №1 Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Любарчука Василя Васильовича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з адміністративним позовом до заступника командира роти №6 батальйону №1 Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Любарчука Василя Васильовича, в якому просив: скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕАК №2137269 від 21.02.2020 і закрити провадження у справі.
Позов обґрунтовано тим, що Правила дорожнього руху він не порушував, а належних і допустимих доказів, які б вказували на вчинення ним правопорушення за частиною шостою ст. 121 КУпАП у матеріалах справи відсутні.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 25 серпня 2020 року у задоволенні адміністративного позову - відмовлено.
В апеляційній скарзі, позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки щодо кваліфікації вчинення самого правопорушення, оскільки у вказаній постанові одночасно вказується про керування транспортного засобу без номерного знаку, і/або або керування транспортним засобом з не закріпленим номерним знаком, і/або керування транспортним засобом з закріпленим номерним знаком не належним чином.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, заслухавши пояснення представника позивача, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, постановою заступника командира роти №6 батальйону №1 Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Любарчука Василя Васильовича серії ЕАК №2137269 від 21.02.2020 ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною шостою ст.121 КУпАП та накладено адміністративне стягнення в сумі 170 грн.
Підставою для винесення оскаржуваної постанови слугувало те, що 21.02.2020 о 00 годин 48 хвилин, позивач, керував транспортним засобом Tesla Model 3, номерний знак НОМЕР_1 , з незакріпленим державним номерним знаком не належним чином, чим порушив вимог п. 2.9. «в» Правил дорожнього руху та норми ДСТУ.
Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач правильно кваліфікував дії позивача притягнувши його до адміністративної відповідальності за частиною шостою ст. 121 КУпАП (керування водієм транспортним засобом з номерним знаком, що не належить цьому засобу чи не відповідає вимогам стандартів), тому підстави для задоволення позовних вимог - відсутні.
Колегія суддів не погоджується у повній мірі з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Закон України «Про дорожній рух» регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об`єднань).
Згідно статті 14 вказаного Закону учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.
Учасники дорожнього руху зобов`язані, у тому числі, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306.
Відповідно до п. 1.1 Правил дорожнього руху ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. 
Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.
Пунктом 1.3 вказаних Правил закріплено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
Згідно п. 1.9 Правил дорожнього руху, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
У силу вимог пункту 2.9 «в» Правил дорожнього руху водієві забороняється: керувати транспортним засобом, не зареєстрованим в уповноваженому органі МВС, або таким, що не пройшов відомчу реєстрацію в разі, якщо законом встановлена обов`язковість її проведення, а також без номерного знака або з номерним знаком, що: не належить цьому засобу; не відповідає вимогам стандартів; закріплений не в установленому для цього місці; закритий іншими предметами чи забруднений, що не дає змоги чітко визначити символи номерного знака з відстані 20 м; неосвітлений (у темну пору доби або в умовах недостатньої видимості) чи перевернутий; керувати транспортним засобом, зокрема без номерного знака або з номерним знаком, що: неосвітлений (у темну пору доби або в умовах недостатньої видимості) чи перевернутий.
Частиною шостою статті 121 КУпАП визначено, що за керування водієм транспортним засобом, не зареєстрованим або не перереєстрованим в Україні в установленому порядку, його експлуатація без номерного знака або з номерним знаком, що не належить цьому засобу чи не відповідає вимогам стандартів, або з номерним знаком, закріпленим у не встановленому для цього місці, закритим іншими предметами, у тому числі з нанесенням покриття або застосуванням матеріалів, що перешкоджають чи ускладнюють його ідентифікацію, чи забрудненим, що не дозволяє чітко визначити символи номерного знака з відстані двадцяти метрів, перевернутим чи неосвітленим - встановлена відповідальність шляхом накладення штрафу в розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Отже, керування транспортним засобом з номерним знаком, що не відповідає вимогам стандартів та є закріпленим у не встановленому для цього місці (за наявності всіх інших необхідних ознак складу правопорушення), становить собою окремий склад адміністративного правопорушення, передбачений частиною шостою статті 121 КУпАП.
Так, форми номерних знаків, їх габаритні розміри, розташування літер і цифр на них та їх висота, розміри та розташування отворів для закріплення знаків повинні відповідати вимогам ДСТУ 4278:2012 «Дорожній транспорт. Знаки номерні транспортних засобів. Загальні технічні умови», затвердженого наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 29 грудня 2012 року № 1525.
У відповідності до ДСТУ 4278:2012 знаки на легкових автомобілях дозволено встановлювати лише по осі симетрії автомобіля. На інших дорожніх транспортних засобах знаки треба встановлювати або по осі симетрії, або ліворуч від неї в напрямку руху так, щоб вони не виступали за габарит дорожнього транспортного засобу.
При цьому, вказаним стандартом передбачено зразки державних знаків, серед яких відсутні номерні знаки у вигляді наклейок на транспортні засоби.
Таким чином, Національна поліція України уповноважена через посадових осіб притягувати осіб до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху, зокрема, у разі керування автомобілем з номерним знаком, що не відповідає вимогам стандартів та є закріпленим у не встановленому для цього місці.
При цьому, колегія суддів враховує, що обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів (п.1 статті 247 КУпАП).
Відповідно, стаття 72 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Таким чином, фактичні дані, на основі яких встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи у його вчиненні та інші обставини, встановлюються, зокрема, показаннями технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, іншими визначеними законодавством доказами.
У відповідності до статті 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису.
Статтею 40 вказаного Закону  встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою:
1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб;
2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
Так, згідно оскаржуваної постанови, 21.02.2020 позивач керував транспортним засобом Tesla Model 3, номерний знак НОМЕР_1 , з незакріпленим державним номерним знаком не належним чином, чим порушив вимог п. 2.9. «в» Правил дорожнього руху та норми ДСТУ.
У даному випадку, для підтвердження порушення позивачем п. 2.9 «в» Правил дорожнього руху, відповідач, відповідно до статті 251 КУпАП, мав би надати, зокрема, відеозапис події, із відповідною фіксацією вчиненого правопорушення тощо.
З матеріалів справи вбачається, що фіксація вчиненого правопорушення була проведена поліцейським за допомогою засобу нагрудної камери поліцейського, що підтверджується відеозаписом за №аа00007.
Як свідчить вказаний відеозапис, номерний знак автомобіля позивача НОМЕР_1 є наклейкою та не відповідає вимогам ДСТУ.
Зазначений доказ суд визнає належним та допустимим у відповідності до статті 73-74 КАС України з огляду на те, що оскаржувана постанова від 21 лютого 2020 року серії ЕАК № №2137269 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності містить посилання на технічні засоби, за допомогою якого здійснено відеофіксацію даного правопорушення.
У свою чергу, на відеозаписі з нагрудної камери поліцейського зафіксовано відсутність державного номерного знаку, що відповідав би державним стандартам.
Не заслуговують уваги доводи позивача про те, що відеозапис, здійснений на відеокамеру поліцейського, не є доказом по справі, оскільки 21.02.2020 позивач не здійснював керування транспортним засобом та відповідно не вчинював жодного правопорушення, так як наданий запис з бодікамери поліцейського містить інформацію про обставини події, підтверджує скоєння позивачем адміністративного правопорушення - керування транспортним засобом з номерним знаком, що не відповідає державним стандартам та є закріпленим не належним чином, тому останній має розглядатись судом як речовий доказ і оцінюватись у визначений процесуальним законом спосіб.
Зазначений доказ відповідає критеріям належності та допустимості, оскільки одержаний з дотриманням закону та, як зазначалось вище, містить інформацію про обставини, які мають значення для справи.
Вказане у сукупності з урахуванням всіх зібраних матеріалів, в достатній мірі підтверджує наявність в діях позивача ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого частиною шостою ст. 121 КУпАП.
Відтак, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови серії ЕАК №2137269 від 21.02.2020. 
При цьому, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що пред`явлення позову до заступника командира роти №6 батальйону №1 Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Любарчука Василя Васильовича є також підставою для відмови у позові.
Так, згідно із частиною третьою статті 288 КУпАП постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, можна оскаржити у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.
Разом з тим, у відповідності до статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил паркування транспортних засобів, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів (зокрема, частини перша, друга, третя, п`ята, шоста, восьма, десята і одинадцята статті 121 КУпАП).
Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
З огляду на вказане, при розгляді справ про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачених статтею 121 КУпАП, посадові особи відповідного органу діють не як самостійний суб`єкт владних повноважень, а діють від імені органу Національної поліції.
Таким чином, відповідні посадові особи не можуть виступати самостійним відповідачем у таких справах, оскільки належним відповідачем є саме відповідний орган, на який, положеннями статті 222 КУпАП покладено функціональний обов`язок розглядати справи про адміністративні порушення, передбачені, зокрема, статтею 121 КУпАП.
У даному випадку, саме орган державної влади - суб`єкт владних повноважень, а не особа, яка перебуває з цим органом у трудових відносинах та від його імені здійснює розгляд справ про адміністративні правопорушення та накладає адміністративні стягнення.
Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного суду від 17 вересня 2020 року у справі №483/1635/16-а.
Однак, колегія суддів звертає увагу, що Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції до участі у справі у якості належного відповідача залучено не було.
Так, положення статті 48 КАС України передбачають, що суд першої інстанції, встановивши, що позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, а у випадку його незгоди - залучає як другого відповідача, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.
Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача (частина третя статті 48 КАС України).
З огляду на вказане, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. 
При цьому обов`язком суду є встановлення належності відповідачів, та їх заміна у разі необхідності.
З цього слідує, що суд за результатами розгляду справи відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
Водночас, колегія суддів зазначає, що позивач не завжди спроможний правильно визначити відповідача. Звертаючись до суду з адміністративним позовом, позивач зазначає відповідачем особу, яка, на його думку, повинна відповідати за позовом, проте під час розгляду справи він може заявити клопотання про заміну неналежного відповідача належним. 
Заміна відповідача може відбутися за клопотанням не лише позивача, а й будь-якої іншої особи, яка бере участь у справі, у тому числі й за клопотанням самого відповідача, або навіть за ініціативою суду.
Разом з тим, суд першої інстанції вказаних вимог процесуального закону не дотримався, та вирішуючи спір про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, не з`ясував хто є належним відповідачем та не вирішив питання про залучення до участі у справі належного відповідача чи співвідповідача.
Жодних доказів того, що суд запропонував позивачу здійснити заміну другого відповідача матеріали справи не містять.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17 вересня 2020 року у справі №398/1310/17.
Таким чином, враховуючи, що судом першої інстанції не вчинялось процесуальних дій, направлених на залучення до участі у справі в якості співвідповідача Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції, який виступав у даній справі третьою особою, тому суд позбавлений можливості здійснити заміну відповідача на належного на стадії апеляційного провадження.
Вказані обставини також свідчать про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 243,  246,  272,  286,  308,  315,  316,  321 КАС України  суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 25 серпня 2020 року - залишити без змін. 
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                            О.М. Оксененко 

Судді                                                                          І.О. Лічевецький

                                                                                            В.П. Мельничук