УХВАЛА

22 грудня 2020 року 
м. Київ

Справа №  914/177/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Малашенкової Т.М. (головуючий), Бенедисюка І.М., Колос І.Б.,
розглянувши матеріали касаційної скарги Акціонерного товариства «Кредобанк» (далі - АТ «Кредобанк», скаржник)
на рішення Господарського суду Львівської області від 25.06.2020 та
постанову Західного апеляційного господарського суду від 04.11.2020 
у справі № 914/177/17
за позовом АТ «Кредобанк»
до Управління урядового фельд`єгерського зв`язку Державної служби соціального зв`язку та захисту інформації України в місті Львові
про стягнення суми 123 731,14 грн.,

ВСТАНОВИВ:

АТ «Кредобанк» 30.11.2020 (згідно з поштовими відмітками на конверті) звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 25.06.2020 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 04.11.2020 у справі №914/177/17, ухвалити нове рішення суду, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 

Вирішуючи питання щодо прийнятності касаційної скарги та наявності підстав для відкриття/відмови у відкритті касаційного провадження, дослідивши касаційну скаргу АТ «Кредобанк» у контексті оскаржуваних судових рішень, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

У січні 2017 року АТ «Кредобанк» звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Управління урядового фельд`єгерського зв`язку Державної служби соціального зв`язку та захисту інформації України в місті Львові про стягнення 123 731,14 грн. вартості втраченого прийнятого та недоставленого за Договором від 01.02.2016 №63/14-26 (далі - Договір) цінного відправлення.

В обґрунтування позову позивач вказав, що відповідачем неналежно виконано умови Договору щодо надання послуг з організації і забезпечення доставки цінних відправлень позивача, внаслідок чого відправлення не було доставлено за адресою, вказаною позивачем, з огляду на що у позивача виникло право на відшкодування завданих збитків у відповідності до умов Договору.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 25.06.2020, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 04.11.2020 у справі №914/177/17, у задоволенні позову відмовлено.

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що матеріалами справи не підтверджується факт оформлення відповідно до чинного законодавства документального підтвердження вмісту вкладеного до цінного відправлення №4 згідно з Реєстром від 22.11.2016 №1 та суми нестачі відправлення. Також судами враховано, що позивачем не надано жодних доказів відображення нестачі спірного відправлення та її розміру в бухгалтерському обліку позивача та будь-яких інших доказів, на підставі яких суд міг би встановити суму такої нестачі. Крім того, у матеріалах справи відсутні докази щодо документального підтвердження вмісту вкладеного та суми нестачі, що, згідно з Договором, могло б бути підставою для цивільно-правової відповідальності відповідача за прийняте від позивача відправлення згідно з пунктом 7.1.1 Договору. А відтак, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що вказані обставини виключають можливість застосування судом пункту 7.1.1. Договору як підстави для відповідальності відповідача.

Господарські суди відмовили у задоволенні позову, зазначивши, що відсутні підстави для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань, з урахуванням того, що позивачем недоведена наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення.

Не погоджуючись із ухваленими судовими рішеннями АТ «Кредобанк» звернулося до суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області та постанову Західного апеляційного господарського суду, як такі, що не відповідають вимогам чинного законодавства та не ґрунтуються на всебічному дослідженні обставин справи. 

Так, на думку скаржника, суди попередніх інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин Закон України «Про поштовий зв`язок» та Правила надання послуг поштового зв`язку, оскільки дані відносини регулюються Законом України «Про Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України», а також  не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладену в постановах у справах №910/3579/17, 910/2738/17, 910/13172/17.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів",  частина перша статті 17 ГПК України.

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України (в редакції чинній від 08.02.2020) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує ста/п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2017 становив 1 600, 00 грн. 

Предметом позову в даній справі є стягнення 123 731,14 грн. А, отже, ціна позову у справі №  914/177/17 підпадає під дію обмежень, встановлених  пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України.

Касаційний господарський суд звертає увагу на те, що за такого правового регулювання можливість відкриття касаційного провадження у малозначних справах та/або у справах із ціною позову, що не перевищує ста/п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб залежить виключно від значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики та обставин конкретної справи, при наявності підстав, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини третьою статті 287 ГПК України.   

Тягар доказування наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини третьою статті 287 ГПК України покладається на скаржника.

Такими чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названих категоріях господарських справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм та наявності обставин конкретної справи, передбачених підпунктами «б» - «г» пункту 2 частини третьою статті 287 ГПК України.

Водночас скаржник як на підстави для відкриття касаційного провадження, передбачені пунктом 2 частиною третьої статті 287 ГПК України, у поданій касаційній скарзі не посилається.

Крім того, наведені скаржником у касаційній скарзі доводи у контексті оскаржуваних судових рішень у цій справі не дають Суду підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, або наявні інші підстави, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України.

Касаційний господарський суд відзначає, що визначені підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Використання оціночних чинників, як-то: «суспільний інтерес», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», «малозначні справи», «виняткове значення» тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Слід врахувати і те, що незгода із рішенням суду попередніх інстанцій не свідчить автоматично про неправильність застосування або порушення норм матеріального/процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цих рішень, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь одного з учасників судового процесу є звичайним передбачуваним процесом.

Посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваного судового рішення висновків Верховного Суду не є явно обґрунтованими. Як вбачається зі змісту вказаних постанов, останні не суперечать висновкам оскаржуваного судового рішення. З огляду на наведені аргументи в контексті постанов Верховного Суду, на які посилається скаржник,  у суду не виникає розумних сумнівів щодо застосування даної норми права у спірних правовідносинах на підставі встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи.

Верховним Судом під час аналізу доводів та аргументів касаційної скарги також взято до уваги: предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи, чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство, факт розгляду  даної справи судами попередніх інстанцій, які мали повну юрисдикцію.

Таким чином, подана касаційна скарга не містить обґрунтувань, які можуть бути визнані такими, що підпадають під пункт 2 частини третьої статті 287 ГПК України.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 "Справа "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" (Levages Prestations Services v. France, заява № 21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури у такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Разом з тим, Суд також враховує позицію, висловлену Європейським Судом з прав людини в ухвалі від 9 жовтня 2018 року щодо неприйнятності у справі "Азюковська проти України" (Azyukovska v. Ukraine, заява № 26293/18). Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі п. 3 (а) ст. 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до п. 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. В ухвалі також ідеться, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також брав до  уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак у цій справі тією мірою, в якій заявниця ставила питання щодо справедливості провадження в судах першої і другої інстанцій, ЄСПЛ не визнав, що мали місце порушення процесуальних гарантій п. 1 ст. 6 Конвенції.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у справі №914/177/17, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Суд звертає увагу скаржника, що відповідно до пункту 3 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Керуючись статтею 234, пунктом 2 частини третьої статті 287, статтею 293 Господарського процесуального кодексу України, Касаційний господарський суд, -

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Кредобанк» на рішення Господарського суду Львівської області від 25.06.2020 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 04.11.2020 у справі №914/177/17.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                          Т. Малашенкова 

Суддя                                                                                          І. Бенедисюк

Суддя                                                                                          І. Колос