ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Чеснокова А.О.
28 вересня 2020 р.	Справа № 440/826/20	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді - Мельнікової Л.В.,
суддів -  Бегунца А.О. ,  Рєзнікової С.С. ,
за участю секретаря судового засідання   Білюк Д.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20 березня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Полтавській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), -
в с т а н о в и л а:
10.02.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просить:
- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Полтавській області (далі   ГУ ДПС у Полтавській області, контролюючий орган) про сплату боргу (недоїмки) від 19.11.2019 року № Ф-6758-10/8138.
В обґрунтування вимог позивач зазначив, що 25.06.2014 року ним було отримано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю. З 03.07.2014 року він перебуває на обліку у податковому органі, як самозайнята особа, яка здійснює незалежну професійну діяльність, що підтверджується довідкою про взяття на облік платника податків № 1416030700102 від 03.07.2014 року та повідомленням про взяття на облік платника єдиного внеску № 1416038000063 від 15.07.2014 року. Позивач вважає, що відповідачем протиправно нараховано заборгованість зі сплати ЄСВ, оскільки позивач у спірному періоді був працевлаштований на КП «Кременчукводоканал» і роботодавцем сплачено за позивача ЄСВ.
Заперечуючи проти вимог позивача, у відзиві на адміністративний позов ГУ ДПС у Полтавській області зазначає, що станом на дату прийняття спірної вимоги згідно інтегрованої картки платника податку по ЄСВ за позивачем рахується заборгованість, яка виникла за рахунок щоквартальних нарахувань у сумі 5.418,36 грн. Указано, що станом на 01.07.2019 року рахується переплата - 90,00 грн., по      строку сплати 19.07.2019 року у сумі 2.754,18 грн. та по строку сплати 21.10.2019 року у сумі 2.457,18 грн (за 3 квартал 2019 року). 
Також, відповідач вважає, що у розумінні   Закону України від 08.07.2010 року № 2464-VI    «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі – Закон № 2464-VI) роботодавці та особи, які проводять незалежну професійну діяльність, розглядаються як окремі платники єдиного внеску. Крім того, особи, які провадять незалежну професійну діяльність є платниками єдиного внеску незалежно від того, чи є вони найманими працівниками (а.с. 44).
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 20.03.2020 року (рішення ухвалено за правилами спрощеного позовного провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 задоволений у повному обсязі.
Так, судовим рішенням визнано протиправною та скасовано вимогу ГУ ДПС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) від 19.11.2019 року № Ф-6758-10/8138.
Судом проведений розподіл судових витрат   стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Полтавській області витрати, понесені у зв`язку зі сплатою судового збору у розмірі 840,80 грн.
Висновок суду вмотивований тим, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Отже, особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу      лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Враховуючи те, що позивач як самозайнята особа (адвокат) поза межами трудової діяльності доходів від незалежної професійної діяльності не отримує, суд прийшов до висновку, що визначена в оскаржуваній вимозі ГУ ДПС у Полтавській області від 19.11.2019 року № Ф-6758-10/8138 сума єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 5.418,36 грн фактично є подвійним оподаткуванням одного й того самого доходу позивача.
Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі ГУ ДПС у Полтавській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.
Аргументи, наведені контролюючим органом в обґрунтування вимог апеляційної скарги, фактично аналогічні наведеному у відзиві на позов.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити апеляційну скаргу ГУ ДПС у Полтавській області без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
За приписами   ст. 308 КАС України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308).
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення на підставі   ст. 316 КАС України   слід залишити без змін, з наступних підстав.
Судом установлено, що ОСОБА_1 з 25.06.2014 року має свідоцтво серії ПТ № 1409 про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с. 11) та перебуває на обліку в ГУ ДПС у Полтавській області.
19.11.2019 року ГУ ДПС у Полтавській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 19.11.2019 року № Ф-6758-10/8138 у розмірі 5.418,36 грн (а.с. 9).
Не погоджуючи із указаною вимогою, 30.12.2019 року позивачем подано скаргу до ДФС України, в      якій зазначено, що відповідачем протиправно винесено вимогу, оскільки  у спірному періоді позивач був найманим працівником та індивідуальну адвокатську діяльність не здійснював (а.с. 18-24).
Рішенням ДПС України від 31.01.2020 року за результатами розгляду скарги вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 19.11.2019 року № Ф-6758-10/8138 залишено без змін, а скаргу ОСОБА_1 без задоволення.
Відповідно до положень пункту   41.1   статті   41 Податкового кодексу України (далі – ПК України), контролюючими органами є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову та державну політику з адміністрування єдиного внеску, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового та митного законодавства, законодавства з питань сплати єдиного внеску та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган, його територіальні органи.
Згідно підпункту   14.1.226   пункту   14.1 статті   ПК України, самозайнята особа - це платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.
Незалежна професійна діяльність - це участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Порядок обчислення і сплати єдиного внеску встановлено положеннями   Закону № 2464-VІ, згідно частин 2 та 3 статті 9 якого, обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього   Закону      нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Відповідно до частини 8   статті 9 Закону № 2464-VІ, платники єдиного внеску, зазначені у пункті 5 частини першої      статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 1 травня наступного року. Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.
Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої   статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць (підпункт 2 пункту 1   статті 7   Закону № 2464-VІ).
Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На підставі наведеного, можливо зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Отже, особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу      лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм   Закону № 2464-VI   щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і мають свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, та які одночасно перебувають у трудових відносинах в межах цієї діяльності, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Наведене вище узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, який викладений у постановах від 27.11.2019 року у справі № 160/3114/19 та від 05.12.2019 року по справі № 260/358/19.
Водночас, колегія суддів зазначає, що перелік платників та особливості сплати єдиного внеску в залежності від категорії унормовано   статтею 4 Закону № 2464-VI.
Згідно пункту 5 частини 1         статті 4 Закону № 2464-VI, платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.
Так, особи, які провадять в тому числі адвокатську діяльність та отримують дохід від цієї діяльності, віднесені згідно пункту 5 частини 1         статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску.
Отже, необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності як самозайнята особа та отримання доходу від такої діяльності. При цьому, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є підставою та доказом здійснення адвокатської діяльності.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.03.2019 року у справі № 820/6324/17 (№ К/9901/51065/18, № К /9901/50934/18).
Пунктом 2 частини 1   статті 1 Закону України від 05.07.2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»   (далі – Закон № 5076-VI) передбачено, що адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Згідно положень статті 13 Закону   № 5076-VI, адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.
Як убачається із матеріалів справи, заборгованість зі сплати ЄСВ нарахована позивачу по строку сплати 19.07.2019 року у сумі 2.754,18 грн      (за 2 квартал 2019 року) та по строку сплати 21.10.2019 року у сумі 2.457,18 грн (за 3 квартал 2019 року) (а.с. 44 зворот, 47).
Водночас, колегія суддів зазначає, що позивач наказом № 486 від 03.05.2018 року прийнятий на роботу до КП «Кременчукводоканал» з 04.05.2018 року на посаду юрисконсульта (а.с. 14).
Наданою позивачем довідкою про доходи від 28.12.2019 року № 118 підтверджено сплату єдиного соціального внеску КП «Кременчукводоканал» за працівника ОСОБА_1 за період з січня 2019 року по листопад 2019 включно (а.с. 17).
                      Враховуючи те, що позивач як самозайнята особа (адвокат) поза межами трудової діяльності доходів від незалежної професійної діяльності не отримує, визначена в оскаржуваній вимозі ГУ ДПС у Полтавській області від 19.11.2019 року № Ф-6758-10/8138 сума єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 5.418,36 грн. фактично є подвійним оподаткуванням одного й того самого доходу позивача.
При цьому, представником відповідача до суду не надано будь - яких пояснень або належних та допустимих доказів того, що позивач здійснює незалежну професійну діяльність поза межами трудових відносин, як самозайнята особа та отримує дохід від такої діяльності.
Водночас, колегія суддів враховує, що положеннями   Закону № 2464-VI   чітко не врегульовано особливості сплати єдиного соціального внеску найманим працівником в межах незалежної професійної діяльності, норми цього   закону   та підзаконних правових актів припускають неоднозначне трактування прав та обов`язків платників єдиного внеску, що також констатовано Верховним Судом у рішенні від 02.09.2019 року по справі № 520/3939/19.
За      приписами      частини 1, 2   статті 6 КАС України   суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Дотримуючись принципу верховенства права, суд застосовує висновки, висловлені Європейським судом з прав людини у справі "Серков проти України" (заява №39766/05), "Щокін проти України" (заяви №23759/03 та №37943/06), якими було встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки органи державної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов`язань зі сплати податку.
Відповідно до   статті 19 Конституції України   органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Згідно з ч. 1   ст. 9 КАС України   розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями ч. 2   ст. 9 КАС України   визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього   Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З огляду на викладене, відповідач як суб`єкт владних повноважень, на якого частиною другою   статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України   покладено обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, не довів суду правомірності своїх дій щодо нарахування єдиного соціального внеску      позивачу.
З урахуванням положення ч. 2 ст. 9 КАС України, колегія суддів вважає за необхідне з метою захисту прав позивача визнати протиправною та скасувати вимогу ГУ ДПС у Полтавській області від 19.11.2019 року № Ф-6758-10/8138 про сплату боргу (недоїмки) на суму 5.418,36 грн.
За наведених вище обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправною та скасування вимоги ГУ ДПС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) від 19.11.2019 року № Ф-6758-10/8138.
Інші доводи апеляційної скарги означених висновків колегії суддів не спростовують.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Згідно п. 1 ч. 1   ст. 315 КАС України   за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ч. 1   ст. 316 КАС України   суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 292, 293, 308, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, - 
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Полтавській області залишити без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20 березня 2020 року, - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5   ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Л.В. Мельнікова	
Судді	(підпис)  (підпис) 	А.О. Бегунц    С.С. Рєзнікова   	
Постанова у повному обсязі складена і підписана 08 жовтня 2020 року.