Ухвала 
 
28 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 742/3590/17
провадження № 61-15744ск20
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Яремка В. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чернігівського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ нерухомого майна,
ВСТАНОВИВ:
22 жовтня 2020 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на зазначене судове рішення.
Ухвалою Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху з підстав невідповідності касаційної скарги вимогам статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та з підстав несплати судового збору. Зокрема, встановлено, що на порушення пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України заявник у касаційній скарзі не вказав підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав) та не зазначено вартість спірних земельних ділянок. 
У касаційній скарзі заявник обґрунтовуючи неправильне застосування судами норм матеріального права не зазначив конкретних обов`язкових підстав касаційного оскарження, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, що унеможливлювало вирішення питання про відкриття касаційного провадження.
В ухвалі про залишення касаційної скарги без руху також зобов`язано заявника зазначити вартість спірних земельних ділянок та відповідно сплатити (доплатити) судовий збір, а також з урахуванням повної вартості спірного майна, яку заявник зобов`язаний зазначити, у випадку, якщо справа відноситься до категорії, що підлягає під визначення малозначної чи з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України), заявник мав зазначити та обґрунтовувати підстави касаційного оскарження у цій справі.
Для усунення зазначених вище недоліків заявнику надано десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали, а також попереджено про наслідки невиконання ухвали.
Як убачається з матеріалів касаційного провадження копію ухвали Верховного Суду від 16 листопада 2020 року надіслано заявнику на вказану в касаційній скарзі адресу засобами поштового зв`язку та вручено 23 листопада 2020 року. Строк виконання ухвали сплив 03 грудня 2020 року.
03 грудня 2020 року на виконання ухвали про залишення касаційної скарги без руху заявник надіслав уточнену касаційну скаргу, в якій частково усунув недоліки змісту касаційної скарги та сплатив судовий збір.
Проте заявник не виконав повністю вимог ухвали про залишення касаційної скарги без руху.
В уточненій касаційній скарзі заявник не подав відомостей щодо вартості спірних земельних ділянок, що перешкоджає суду дійти висновку чи відноситься справа до категорії малозначної чи з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно, не спростувавши, що ця справа є справою з ціною позову що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, заявник у касаційній скарзі не зазначив та не обґрунтовував підстави касаційного оскарження у цій справі.
Таким чином, ухвала Верховного Суду від 16 листопада 2020 року про залишення касаційної скарги без руху у повному обсязі не виконана, а отже, не відповідає вимогам статті 392 ЦПК України, що перешкоджає суду вирішити питання про відкриття касаційного провадження. 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
Отже, зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Відповідно до частини третьої статті 185, частини другої статті 393 ЦПК України у разі невиконання ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху вона вважається неподаною та повертається заявникові.
Тому касаційна скарга  ОСОБА_1  підлягає визнанню неподаною та поверненню заявнику.
Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
Керуючись статтями 185, 393 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 на постанову Чернігівського апеляційного суду від 24 вересня 2020 рокувважати неподаною та повернути заявнику.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                                             В. В. Яремко