ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/8832/19                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Чудак О.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 жовтня 2020 року                                                                      м. Київ
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого - судді Земляної Г. В.
суддів:          Мєзєнцева Є. І., Файдюка В. В.
за участю секретаря Скидан С. В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 червня 2020року
у справі №640/8832/19 (розглянуто у відкритому судовому засіданні)
за позовом              ОСОБА_1 
до відповідача Національної поліції України, 
Головного управління Національної поліції у місті Києві
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Деснянське управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві
про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И Л А :
У травні 2020 року до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) з адміністративним позовом до Національної поліції України (надалі-відповідач 1), Головного управління Національної поліції у місті Києві (надалі-відповідач 2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Деснянське управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві, в якому просив суд: 
- визнати протиправним та скасувати наказ Національної поліції України від 18.04.2019 №397 о/с, підписаного Головою НПУ Князєвим С.М., в частині звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Деснянського УП ГУ НП у місті Києві;
- визнати протиправним та скасувати наказу ГУ НП у місті Києві від 22.04.2019 №373 о/с "Щодо особового складу" в частині звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Деснянського УП ГУ НП у місті Києві;
- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Деснянського УП ГУ НП у місті Києві та допущення негайного виконання рішення суду в частині поновлення на посаді.
Позовні вимоги обґрунтовані відсутністю підстав для звільнення позивача з посади та, відповідно, безпідставністю переміщення з посади начальника Деснянського УП ГУ НП у місті Києві на нижчу посаду - першого заступника начальника Деснянського УП ГУ НП у місті Києві.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва  від 24 червня 2020 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено.
Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, позивачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій останній просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 червня 2020 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність рішення суду, порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права. Зокрема зазначає, що пославшись лише на наявність дискреційних повноважень у голови Національної поліції України, суд першої інстанції фактично самоусунувся від вирішення спору по суті в частині прийняття наказу відповідачем 1, зазначивши, що порушення процедури прийняття акта не тягне за собою його недійсність. Також, апелянт зазначає, що зазначених підстав для звільнення, які передбачені у п. 3 ч. 1 ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію» (далі Закон № 580-VIII) на момент видання оскаржуваного наказу не існувало, зокрема у НПУ не відбувалось скорочення штату чи реорганізації, не було в наявності висновку медичної комісії про неможливість зайняття посади через стан здоров`я, не було в наявності висновку атестаційної комісії про невідповідність займаній посаді, станом на 18.04.2019 не було ініціативи позивача про його звільнення, не відбувалось процедури накладення дисциплінарного стягнення. Таким чином, підстав, які б дозволяли звільнити ОСОБА_1 з переміщенням на нижчу посаду не існувало.
В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи викладені у апеляційній скарзі та просив її задовольнити, а рішення суду просив скасувати  та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Представники відповідачів та третьої особи заперечували проти задоволення апеляційної скарги у повному обсязі, а рішення суду першої інстанції просили залишити без змін. Відповідачами та третьою особою подано письмові відзиви на апеляційну скаргу.
В судовому засіданні 30 вересня 2020 року клопотання представника Національної поліції України про продовження строк розгляду апеляційної скарги - задоволено. 
Продовжено строк розгляду справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на 15 (п`ятнадцять) днів.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2020 року зобов`язано Національну поліцію України надати до 07 жовтня 2020 року - оригінали для огляду (в судове засідання) та належним чином засвідчені копії документів на підставі яких Національною поліцією України прийнято Наказ від 18.04.2019 року №397.
На адресу Шостого апеляційного адміністративного суду 08 жовтня 2020 року надійшли письмові пояснення та додаткові документи.
Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що з 09 лютого 2016 року ОСОБА_1 проходив службу в Національній поліції України на посаді начальника Деснянського управління поліції Головного управління НП у м. Києві. 
Наказом Голови Національної поліції України № 397 о/с від 18 квітня 2019 року «По особовому складу» ОСОБА_1 було звільнено  із займаної посади відповідно до ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію» з подальшим призначенням на посаду, що відноситься до номенклатури посад начальника Головного управління НП у м. Києві.
Позивач 22 квітня 2019 року звернувся з рапортом до заступника Голови Національної поліції України, в якому просив призначити його на посаду першого заступника начальника Деснянського управління поліції Головного управління НП у м. Києві.
Наказом начальника Головного управління НП у м. Києві № 373 о/с від 22 квітня 2019 року «Щодо особового складу» ОСОБА_1 на підставі наказу Національної поліції України № 397 о/с від 18 квітня 2019 року та його рапорту від 22 квітня 2019 року було призначено першим заступником начальника Деснянського управління поліції Головного управління НП у м. Києві, звільнивши його з посади начальника цього ж управління поліції.
ОСОБА_1 вважає, що був звільнений з посади начальника Деснянського управління поліції Головного управління НП у м. Києві незаконно, за відсутності підстав, передбачених ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію», у зв`язку з чим звернувся до суду за захистом своїх прав. 
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 червня 2020 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено. Прийняте рішення суд першої інстанції обґрунтував тим, що за змістом ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію» переміщення (переведення) поліцейських може здійснюватися як за ініціативою поліцейського, так і за ініціативи прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції. При цьому, таке переміщення (переведення) поліцейських може здійснюватися для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби, критерії чого законодавчо не закріплено. Названі заходи щодо переміщення (переведення) відносяться до виключної компетенції Голови Національної поліції України, а отже є дискреційними повноваженнями.
Оскільки ОСОБА_1 за посадою відносився до номенклатури посад начальника Головного управління НП у м. Києві, суд першої інстанції виходив з того, що Голова Національної поліції України, дотримуючись вимог ч. 9 ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію», не конкретизував з якої саме посади звільнено та на яку саме посаду переміщено (переведено) позивача.
Щодо наказу від 22 квітня 2019 року № 373 о/с суд першої інстанції зазначив, що він виданий саме на підставі рапорту ОСОБА_1 про призначення його на посаду першого заступника начальника Деснянського управління поліції Головного управління НП у м. Києві, що виключає будь-яку можливість прийняти до уваги, а також необхідність аналізувати суду твердження позивача про нерівнозначність посад начальника та його першого заступника.
Позивач вважає такі висновки суду першої інстанції необґрунтованими та в апеляційній скарзі зазначає, що повноваження Голови Національної поліції України щодо переміщення (переведення) поліцейських не є дискреційними, адже підстави для вчинення таких дій визначені у ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію». 
Також ОСОБА_1 зазначає, що в наказі голови Національної поліції України № 397 о/с від 18 квітня 2019 року не зазначені підстави для звільнення із займаної посади, причини переміщення (переведення) та посада, на яку призначається звільнена особа. 
Крім того позивач наполягає на відсутності жодної з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію», які б дозволяли звільнити його з переміщенням на нижчу посаду. 
В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що рапорт від 22 квітня 2019 року про призначення на посаду першого заступника начальника Деснянського управління поліції Головного управління НП у м. Києві був написаний вже після порушення прав ОСОБА_1 шляхом звільнення з посади начальника Деснянського управління поліції Головного управління НП у м. Києві, тобто не міг бути підставою для видачі наказу № 397 о/с від 18 квітня 2019 року.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію».
Підстави та порядок переміщення поліцейських в органах, закладах та установах поліції визначає ст. 65 вказаного Закону.
Згідно з ч. 1 ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію» переміщення поліцейських здійснюється:
1) на вищу посаду - у порядку просування по службі;
2) на рівнозначні посади: для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби; за ініціативою поліцейського; у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням реорганізації; у разі необхідності проведення кадрової заміни в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами (далі - місцевості з визначеним строком служби); за станом здоров`я - на підставі рішення медичної комісії; з меншим обсягом роботи з урахуванням професійних і особистих якостей - на підставі висновку атестації; у разі звільнення з посади на підставі рішення місцевої ради про прийняття резолюції недовіри відповідно до статті 87 цього Закону;
3) на посади, нижчі ніж та, на якій перебував поліцейський: у зв`язку зі скороченням штатів або реорганізацією в разі неможливості призначення на рівнозначну посаду; за станом здоров`я - на підставі рішення медичної комісії; через службову невідповідність - на підставі висновку атестації з урахуванням професійних і особистих якостей; за ініціативою поліцейського; як виконання накладеного дисциплінарного стягнення - звільнення з посади відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; у разі звільнення з посади на підставі рішення місцевої ради про прийняття резолюції недовіри, відповідно до статті 87 цього Закону;
4) у зв`язку із зарахуванням на навчання до вищого навчального закладу із специфічними умовами навчання, який здійснює підготовку поліцейських, на денну форму навчання, а також у разі призначення на посаду після закінчення навчання. 
Наказ голови Національної поліції України № 397 о/с від 18 квітня 2019 року, яким ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади з подальшим призначенням на посаду, що відноситься до номенклатури посад начальника Головного управління НП у м. Києві, містить загальне посилання на ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію» без зазначення пункту, який став підставою для переміщення поліцейського.
З огляду на те, що у подальшому наказом № 373 о/с від 22 квітня 2019 року позивача було призначено на посаду заступника начальника Деснянського управління поліції Головного управління НП у м. Києві, яка є нижчою у порівнянні з посадою начальника цього ж управління, він вважає, що на час видачі наказу № 397 о/с від 18 квітня 2019 року повинні були існувати підстави для переміщення, які передбачені саме п. 3 ч. 1 ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію». Цей пункт визначає підстави для переміщення на посади, нижчі ніж та, на якій перебував поліцейський. 
Позивач наполягає на тому, що скорочення штатів або реорганізація в Головному управлінні НП у м. Києві не здійснювалися, рішення медичної комісії щодо стану його здоров`я не приймалося, висновок атестації щодо необхідність переміщення через службову невідповідність не складався, наказ накладеного дисциплінарного стягнення не видавався, рішення місцевої ради про прийняття резолюції недовіри не надходило, а такої підстави як ініціатива поліцейського, викладена в рапорті від 22 квітня 2019 року, станом на 18 квітня 2019 року. 
Разом з тим, висновки ОСОБА_1 про те, що його звільнення з посади начальника Деснянського управління поліції Головного управління НП у м. Києві було зумовлене виникненням підстав для переведення на нижчу посаду, є необґрунтованими. 
Наказ № 397 о/с від 18 квітня 2019 року не містить найменування посади, на яку належить перемістити позивача після його звільнення з раніше займаної посади, проте в ньому також відсутні положення, які б свідчили про намір переведення його на нижчу посаду. Зазначений наказ містить вказівку лише на те, що ОСОБА_1 звільнено з посади із подальшим призначенням на посаду, що відноситься до номенклатури посад начальника Головного управління НП у м. Києві.
Слід зазначити, що посада начальника Деснянського управління поліції Головного управління НП у м. Києві, з якої звільнено позивача, також належить до номенклатури посад начальника Головного управління НП у м. Києві.
У відповідності до ч. 4 ст. 59 Закону України «Про Національну поліцію» видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.
Згідно з переліком № 5, що затверджений наказом Міністерством внутрішніх справ України № 511 від 15 червня 2018 року «Про номенклатуру посад Національної поліції України» повноваженнями видавати накази по особовому складу наділені, зокрема, Голова Національної поліції України та керівники територіальних органів поліції. 
У свою чергу пп. 14 п. 5 Положення про Головне управління НП у м. Києві, що затверджене наказом Національної поліції України № 27 від 06 листопада 2015 року, передбачає, що керівник головного управління  призначає на посади та звільняє з посад заступників керівника Головного управління НП, керівників структурних підрозділів Головного управління НП.
Відповідно до п. 11 Положення про Деснянське управління поліції Головного управління НП у м. Києві, що затверджене наказом  Головного управління НП у м. Києві № 214 від 18 березня 2016 року, Деснянське управління поліції очолює керівник, якого призначає на посаду та звільняє з посади заступник Голови Національної поліції - начальник Головного управління НП у м. Києві.
Отже, наказ № 397 о/с від 18 квітня 2019 року передбачав подальше призначення ОСОБА_1 на посаду, яка відноситься до номенклатури посад того ж керівника, що і посада, з якої його звільнено. Відтак, зміст вказаного наказу не дає підстав вважати, що звільнення позивача з посади начальника Деснянського управління поліції Головного управління НП у м. Києві передбачало його переведення на нижчу посаду. 
Національна поліція України у відзиві на адміністративний позов зазначала, що наказ № 397 о/с від 18 квітня 2019 року був виданий Головою Національної поліції України у межах його дискреційних повноважень для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби.
Така підстава для переміщення поліцейських на рівнозначні посади, як для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби, прямо передбачена абз. 2 п. 2 ч. 1 ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію».
Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що заходи щодо переміщення (переведення) поліцейських, які здійснюються для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби, відносяться до виключної компетенції Голови Національної поліції України, а отже є дискреційними повноваженнями.
Також суд першої інстанції правильно визначив сутність дискреційних повноважень суб`єкта владних повноважень, які полягають у праві обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи бездіяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким.
Поняття дискреційних повноважень наведене також у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, яка прийнята 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Одночасно колегія суддів погоджується також із доводами ОСОБА_1 , викладеними в апеляційній скарзі, про те, що завдання адміністративного судочинства полягає у перевірці, чи здійснені дискреційні повноваження розумно та легітимно. 
Посилаючись на те, що переміщення позивача здійснювалося для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби, Національна поліція України у відзиві на адміністративний позов не зазначала, у чому такі інтереси полягали.
Ухвалою суду від 30 вересня 2020 року Національну поліцію України було зобов`язано надати оригінали для огляду (в судове засідання) та належним чином засвідчені копії документів на підставі яких Національною поліцією України прийнято наказ № 397 о/с від 18 квітня 2019 року.
На виконання зазначеної ухвали суду відповідач надав додаткові пояснення, згідно з якими станом на 18 квітня 2019 року в Головному управлінні НП у м. Києві була вакантною посада начальника Управління інформаційно-аналітичної підтримки. Така посада належить до номенклатури посад начальника Головного управління НП у м. Києві, є рівнозначною по відношенню до посади, яку обіймав позивач, була вакантною впродовж тривалого часу та потребувала заміщення досвідченим керівником.
Також до суду надано довідку Управління кадрового забезпечення Головного управління НП у м. Києві від 06 жовтня 2020 року про те, що в період з 12 листопада 2018 року по 01 листопада 2019 року посада начальника Управління інформаційно-аналітичної підтримки Головного управління НП у м. Києві з граничним спеціальним званням «полковник поліції» відповідно до наказу Національної поліції України № 142 від 04 грудня 2015 року та посадовим окладом у розмірі 3800 грн 00 коп. згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 988 від 11 листопада 2015 року була вакантною. 
Критерії, якими слід керуватися при визначенні посад як рівнозначних, Закон України «Про Національну поліцію» не містить. 
Разом з тим ч. 2 ст. 65 вказаного Закону передбачає, що посада вважається вищою, якщо за цією посадою штатом (штатним розписом) передбачене вище спеціальне звання поліції.
Відповідно до листа Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України від 14 червня 2019 року № 3037/12/1/1/01-2019 за посадою начальника управління поліції встановлено граничне спеціальне звання «полковник поліції». 
Визначення рівнозначної посади міститься в Законі України «Про державну службу». Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 2 вказаного Закону (у редакції, чинній станом на 18 квітня 2019 року) рівнозначною є посада державної служби, що належить до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу.
Аналогічна правова позиція щодо надання оцінки рівнозначності посад поліцейських із врахуванням положень Закону України «Про державну службу» викладена у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №    820/6677/16.
За змістом ст. 51 Закону України «Про державну службу» (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин), посади державної служби з метою встановлення розмірів посадових окладів поділяються на такі групи оплати праці: до групи 1 належать посади керівників державних органів і прирівняні до них посади; до групи 2 належать посади перших заступників керівників державних органів і прирівняні до них посади; до групи 3 належать посади заступників керівників державних органів і прирівняні до них посади; до групи 4 належать посади керівників самостійних структурних підрозділів державних органів і прирівняні до них посади; до групи 5 належать посади заступників керівників самостійних структурних підрозділів державних органів і прирівняні до них посади; до групи 6 належать посади керівників підрозділів у складі самостійних структурних підрозділів державних органів, їх заступників і прирівняні до них посади; до групи 7 належать посади головних спеціалістів державних органів і прирівняні до них посади; до групи 8 належать посади провідних спеціалістів державних органів і прирівняні до них посади; до групи 9 належать посади спеціалістів державних органів і прирівняні до них посади. 
Згідно з довідкою про грошове забезпечення ОСОБА_1 , його посадовий оклад становив 3800 грн 00 коп. 
Враховуючи, що граничне спеціальне звання - «полковник поліції» та розмір посадового окладу - 3800 грн 00 коп. за посадою начальника Деснянського управління поліції Головного управління НП у м. Києві відповідає граничному спеціальному званню та посадовому окладу за посадою Управління інформаційно-аналітичної підтримки Головного управління НП у м. Києві, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи відповідача про те, що такі посади є рівнозначними. 
Разом з позовною заявою ОСОБА_1 надав службову характеристику, згідно з якою він є дисциплінованим, ініціативним, вимогливим керівником. Має великий досвід управлінської роботи і вольові якості керівника. В роботі суворо дотримується законності та вимагає цього від підлеглих. У службовій діяльності вміє виділити головне, приділяючи значну увагу злагодженості та чіткості роботи служби при виконанні оперативних завдань. У вирішенні службових питань проявляє принциповість і наполегливість. Уміє визначити пріоритетні напрямки в роботі та шляхи вирішення проблем, організувати діяльність підлеглих на виконання поставлених задач. За характером цілеспрямований, відповідальний, врівноважений, вольовий. Користується авторитетом та повагою серед особового складу управління поліції. 
Отже, станом на 18 квітня 2019 року серед номенклатури посад начальника Головного управління НП у м. Києві була наявною вакантна посада, яка є рівнозначною по відношенню до посади, яку обіймав позивач. З огляду на характеристику ОСОБА_1 , колегія суддів вважає обґрунтованими доводи відповідача про те, що заповнення посади начальника Управління інформаційно-аналітичної підтримки Головного управління НП у м. Києві, яка була вакантною протягом п`яти місяців, узгоджується з інтересами служби. 
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що відповідач підтвердив наявність потреби у здійсненні переміщення (переведення) поліцейських, які займають управлінські посади, з метою заповнення вакантних посад. Також матеріалами справи підтверджується наявність станом на 18 квітня 2019 року рівнозначної вакантної посади, яка належить до номенклатури посад начальника Головного управління НП у м. Києві, на яку міг бути призначений ОСОБА_1 . Відтак, колегія суддів приймає до уваги доводи Національної поліції України про наявність наміру здійснити переміщення позивача на рівнозначну посаду та практичної можливості реалізувати такий намір. 
Колегія суддів вважає необхідним також додатково наголосити на тому, що згідно з абз. 2 п. 2 ч. 1 ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію» переміщення поліцейських на рівнозначні посади для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби здійснюється саме за ініціативною керівництва, а прийняття рішення про таке переміщення належить до дискреційних повноважень керівника. 
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що наказ № 397 о/с від 18 квітня 2019 року «По особовому складу» був прийнятий Головою Національної поліції України на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Водночас, наказ № 397 о/с від 18 квітня 2019 року сам по собі не є підставою для звільнення поліцейського з посади і потребує реалізації шляхом видання відповідного наказу керівником, до повноважень якого належить звільнення з посади Деснянського управління поліції Головного управління НП у м. Києві та прийняття на посаду Управління інформаційно-аналітичної підтримки Головного управління НП у м. Києві. 
Разом з тим, до прийняття начальником Головного управління НП у м. Києві розпорядчого акту на реалізацію наказу Голови Національної поліції України № 397 о/с від 18 квітня 2019 року «По особовому складу», від ОСОБА_1 надійшов рапорт від 22 квітня 2019 року, який містив прохання про призначити його на посаду першого заступника начальника Деснянського управління поліції Головного управління НП у м. Києві.
Згідно з абз. 3 п. 3 ч. 1 ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію» переміщення поліцейських здійснюється на посади, нижчі ніж та, на якій перебував поліцейський, за ініціативною поліцейського. 
З огляду на надходження вказаного рапорту, наказом начальника Головного управління НП у м. Києві № 373 о/с від 22 квітня 2019 року «Щодо особового складу» ОСОБА_1 було призначено першим заступником начальника Деснянського управління поліції Головного управління НП у м. Києві, звільнивши його з посади начальника цього ж управління поліції.
У вказаному наказі прямо зазначено, що він виданий на підставі наказу Національної поліції України № 397 о/с від 18 квітня 2019 року та рапорту ОСОБА_1 від 22 квітня 2019 року.
Підстави для неврахування ініціативи позивача, викладеної в рапорті від 22 квітня 2019 року, у начальника Головного управління НП у м. Києві були відсутні. 
Суд першої інстанції вірно зазначив, що будь-яких доводів та аргументів, а також відповідних доказів на підтвердження написання рапорту від 22 квітня 2019 року внаслідок тиску, існування певного конфлікту тощо, позивачем не наведено та до суду не надано.
За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для визнання протиправним та скасування наказу № 373 о/с від 22 квітня 2019 року.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 311, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 червня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст. ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст постанови буде складено протягом п`яти днів з моменту його проголошення.
Головуючий суддя                                                                                Г. В. Земляна

Судді:                                                                                                    Є. І. Мєзєнцев

                    В. В. Файдюк

Повний текст постанови складено 19 жовтня 2020 року.