У Х В А Л А 
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
13 листопада 2020 року                                                                              
м. Київ
 
Справа №450/719/19
Провадження №51-5404ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:
 
головуюча                               ОСОБА_1 ,
судді:                                          ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах                        ОСОБА_5 на вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 березня 2020 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 31 липня 2020 року, 
 
встановив:
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 березня                2020 року ОСОБА_5 , обвинуваченого за ч.1 ст.125 Кримінального кодексу України (далі-КК України), визнано невинуватим та виправдано за недоведеністю в його діянні складу кримінального правопорушення в частині спричинення умисних легких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_6 .
Цим вироком визнано винуватим ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України в частині спричинення умисних легких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_7 та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян – 850 грн.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 31 липня 2020 року вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 березня 2020 року стосовно ОСОБА_5 залишено без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 - без задоволення. 
Як установлено судами, 14 листопада 2018 року о 19:00 ОСОБА_5 ,  перебуваючи за місцем проживання неподалік свого житлового будинку на дорозі загального користування, що у с. Кугаїв Пустомитівського району Львівської області, на ґрунті особистих неприязних стосунків, внаслідок раптово виниклого конфлікту між ним та ОСОБА_7 , яка намагалася зупинити його протиправні дії, умисно завдав їй один удар дерев`яною палицею, яку тримав у руках, в ділянку обличчя, внаслідок чого заподіяв останній тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку, забійних саден обличчя, які згідно з висновком судово-медичної експертизи відносяться до легких тілесних ушкоджень.
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисником викладено вимогу про скасування вироку в частині визнання ОСОБА_5 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України щодо спричинення умисних легких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_7 , та ухвали Львівського апеляційного суду від 31 жовтня 2020 року і закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_5 з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального кодексу України.
На обґрунтування своїх доводів щодо істотного порушення вимог кримінального  процесуального кодексу України захисник посилається на те, що:
висновок судово-медичної експертизи №02/2019 року від 28 січня2019 року є неналежним та недопустимим доказом, оскільки експерт при проведенні експертизи використав записи медичних працівників, які були відображені у амбулаторній картці, надані йому безпосередньо особою, яку він оглядав, тобто самостійно збирав матеріали для проведення експертизи;
речовий доказ - дерев`яна палиця є недопустимим доказом, оскільки невідоме походження цієї палиці, надана вона потерпілою лише через 4 місяці після реєстрації її заяви у ЄРДР, не були отримані докази того, що саме ця палиця має значення для цього кримінального провадження;
 
Мотиви Суду
Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі                  п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Доводи касаційної скарги захисника є аналогічними доводам, зазначеним в апеляційній скарзі ОСОБА_5 та визнано апеляційним судом неспроможними.
Так, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України в частині спричинення умисних легких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_7  повністю відповідає фактичним обставинам справи, встановлених судами, підтверджується сукупністю доказів, безпосередньо досліджених у судовому засіданні, достатній аналіз та оцінку яким дав суд першої та апеляційної інстанції, та, які узгоджуються між собою, є обґрунтованими, зокрема даними витягу з ЄРДР від 16 листопада 2018 року; даними протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 15 листопада 2018 року; даними висновку експерта № 02/2019 року від 28 січня 2019 року судово-медичної експертизи; даними протоколу проведення слідчого експерименту з фототаблицею від 29 січня 2019 року; даними постанови про визнання предмета речовим доказом і приєднання його до матеріалів досудового розслідування від 19 лютого 2019 року; даними фототаблиці до протоколу огляду речового доказу, а саме дерев`яної палиці з трьома вбитими цвяхами; даними квитанції про отримання на зберігання речового доказу № 000683; даними протоколу проведення слідчого експерименту з фототаблицею від 27 лютого 2019 року; даними протоколу проведення слідчого експерименту з фототаблицею від 27 лютого 2019 року, оглянутим у судовому засіданні речовим доказом, а саме дерев`яною палицею з трьома вбитими цвяхами; показаннями потерпілої ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та експерта ОСОБА_10 .
Що стосується твердження захисника про те, що експерт при проведенні експертизи самостійно збирав матеріали для проведення експертизи шляхом  дослідження медичної документації, яка не направлялась слідчим на дослідження, то вони є безпідставними.
Так, відповідно до ч.4 ст.69 КПК України експерт не має права за власною ініціативою збирати матеріали для проведення експертизи. Експерт може відмовитись від давання висновку, якщо поданих йому матеріалів недостатньо для виконання покладених на нього обов`язків.
Як зазначив суд апеляційної інстанції, експерт під час проведення судово-медичної експертизи потерпілої ОСОБА_7 виявив у неї в ділянці лівої вилиці пігментацію шкіри (місце, де раніше був синець), а струс головного мозку та забійні садна обличчя, були встановлені ним на підставі представлених йому медичних документів, а саме медичної карти амбулаторного хворого, що йому надала безпосередньо особа, яку він оглядав.
Крім того, як убачається з дослідженої апеляційним судом відповіді начальника                  КЗ ЛОР «Львівське обласне бюро судово-медичної експертизи» від 18 вересня                       2019 року № 2416 медична карта амбулаторного хворого ОСОБА_7 , з якої була відображена інформація у висновку експерта № 02/2019 була надана самою               ОСОБА_7 та повернута їй одразу після проведення судово- медичної експертизи.
Таким чином, факту порушення експертом вимог ч.4 ст.69 КПК України при проведенні судово-медичної експертизи немає, а вимога захисника про визнання недопустимим доказом висновку експерта № 02/2019 року від 28 січня 2019 року судово-медичної експертизи, як такий, що отриманий із порушенням вимог кримінального процесуального законодавства є необґрунтованою, з чим  погоджується суд касаційної інстанції.
 
Що стосується доводів захисника про визнання недопустимим речового доказу дерев`яної палиці, то вона є безпідставною, оскільки судом апеляційної інстанції не встановлено будь-яких процесуальних порушень органу досудового розслідування при отриманні (палицю слідчому надала потерпіла) та процесуальному оформленню такого речового доказу (слідчий своєю постановою визнав цю палицю речовим доказом).
 
Суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, перевірив усі доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 , які аналогічні доводам касаційної скарги захисника ОСОБА_4 , та навів відповідні мотиви на їх спростування, з якими погоджується і суд касаційної інстанції.
Таким чином, доводи касаційної скарги про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого внаслідок суворостіє безпідставними.
Інших доводів, які б свідчили про істотне порушення норм матеріального чи  процесуального права, що були б підставами для скасування судових рішень, засудженим у касаційній скарзі не наведено.
Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 374 КПК України, а ухвала апеляційного суду – вимогам ст. 419 КПК України.
Ураховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд

 
п о с т а н о в и в:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргоюзахисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 березня 2020 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 31 липня 2020 року.
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                           ОСОБА_2                                     ОСОБА_3