Номер провадження: 22-ц/813/7579/20 
Номер справи місцевого суду: 521/10520/20
Головуючий у першій інстанції Гранін В.Л.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Сегеди С.М., Гірняк Л.А.,
з участю секретаря Воронової Є.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 07 липня 2020 року про відмову у відкритті провадження, постановлену під головуванням судді Граніна В.Л., -
в с т а н о в и в:
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа Приморський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, в якій просив встановити факт нещасного випадку (отримання травми), що стався з ним 26 вересня 1991 року при виконанні службових обов`язків, під час проходження військової служби в Збройних Силах України.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 07 липня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Приморський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, про встановлення юридичного факту нещасного випадку (отримання травми) під час виконання службових обов`язків.
Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду скасувати,зобов`язати Малиновський районний суд м. Одеси розглянути його заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, посилаючись на невірне застосування норм процесуального права.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначає, що суд прийшов до помилкового висновку про те, що встановлення факту пов`язується з вирішенням спору про право.
У відзиві на апеляційну скаргу, військовий комісар Приморськогорайонного територіального центру комплектування та соціальної підтримки – Оскілко О. зазначає, щосуд першої інстанції правомірно відмовив у відкритті провадження, оскільки встановлення факту, про який просить заявник вбачається спір про право, так як від встановлення цього факту у особи не виникають, не змінюються або не припиняються особисті чи майнові права, що законом визначено інший порядок встановлення таких фактів.
Сторони про розгляд справи на 28 жовтня 2020 року були сповіщені належним чином (а.с. 44-45).
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, та від яких не надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (02 листопада 2020 року).
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно  до ст. 375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відмовляючи у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції виходив із того, що у даному випадку є спір про право, що від встановлення цього факту у особи не виникають, не змінюються або не припиняються особисті чи майнові права, що законом визначено інший порядок встановлення таких фактів.
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
У ч. 2 ст. 315 ЦПК України, зазначені умови, за яких можливе встановлення інших юридичних фактів, крім тих, які перераховані у ч. 1 ст. 315 ЦПК України. До таких умов віднесено:
1. Встановлюваний факт повинен бути юридичним, тобто від його встановлення у особи виникають, змінюються або припиняються особисті чи майнові права;
2. Коли законом не визначено іншого порядку їх встановлення;
3. Заявник не має іншої можливості одержати документ, що посвідчує юридичний факт;
4. Встановлення факту не посвідчується з наступним вирішенням спору про право.
В п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року з змінами «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» указано: при вирішенні питання про підвідомчість справи суди мають право враховувати норми законодавчих актів, якими передбачено несудовий порядок встановлення певних фактів або визначено факти, які в даних правовідносинах можуть підтверджуватися рішенням суду. Роз`яснено, що не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових правфізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина другастатті 315 ЦПК України).
Окремому провадженню притаманні такі ознаки, які характеризують його структурну самостійність і прикладну значимість, і які визначаються такою суттєвою ознакою як безспірність розгляду справ, що віднесені до окремого провадження. Безспірність слід розуміти лише як відсутність спору про суб`єктивне матеріальне право, але не відсутність спору про існування факту, що встановлюється. Відтак, слід враховувати не тільки конкретну мету встановлення факту, а його зв`язок із певним суб`єктивним матеріальним правом.
Отже, в окремому провадженні можуть бути розглянуті справи про встановлення фактів, якщо від цього залежить охорона прав, свобод та інтересів особи, створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
На підставі цієї Постанови в п.4 Листа Верховного Суду України від 01.01.2012«Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вказано, що при вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження на підставі ч. 2 ст. 122 ЦПК ( ЦПК 2017 року ч. 1 ст. 186), а коли справу вже відкрито - закриває провадження в ній. В цьому листі Верховного Суду також конкретно вказано, що не можуть бути встановлені в судовому порядку факти щодо:
1) трудового стажу (для призначення пенсій та допомоги по тимчасовій непрацездатності, нарахування надбавок та інших пільг);
2) причин та ступеня втрати працездатності;
3) групи інвалідності та часу її настання;
4) проходження дійсної військової служби;
5) участі у бойових діях, перебування на фронті, у партизанських загонах;
6) одержання поранення, контузії в боях при захисті України, СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби.
Відповідно доПостанови Пленуму Верховного суду України №5, від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення юридичних фактів, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки.
Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Так, у порядку окремого провадження суд може вирішити спір про факт, про стан, але не спір про право цивільне, так як метою такого судового розгляду є лише встановлення наявності або відсутності самого факту і факт, що встановлюється судом у порядку окремого провадження, повинен мати юридичне значення, і мати безспірний характер. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження якщо це встановлено під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд повинен залишити заяву без розгляду і роз`яснити заявнику право подачі позову на загальних підставах.
З вище наведеного вбачається, що встановлення факту, що має юридичне значення в окремому провадженні можливе при умові, що факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають безпосередньо залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи без повторного звернення до суду на підставі цього рішення та встановлення такого факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
З матеріалів справи вбачається, що заявник, звертаючись до суду з заявою просив встановити факт, нещасного випадку (отримання травми), а саме, що 26 вересня 1991 року ним при виконанні службових обов`язків під час проходження військової служби в Збройних Силах України було отримано травму.
Також, заявник вказував, що звернувся до суду з зазначеною заявою для офіційного залучення документів (рішення суду) до його особистої справи для врахування даного факту під час подальшого проходження служби (знаходження у резерві, військовому обліку).
Проте, від такого факту безпосередньо не залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи без повторного звернення до суду на підставі цього рішення та встановлення такого факту пов`язується з наступним вирішенням спору про право про порядок подальшого проходження служби.
Також судом встановлено, що аналогічна заява ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту тільки не 26.09.1991 року, а 21.09.1991 року, була ухвалою суду від 17.12.2019 року залишена без розгляду, та заявнику було роз`яснено право подати позов до суду на загальних підставах. Цю ухвалу заявник не оскаржував і тому погодився з нею. При тому, що 07.04.2020 року ОСОБА_1 була подана заява про встановлення цього ж юридичного факту, а саме нещасного випадку (отримання травми) 26.09.1991 року в порядку позовного провадження. Однак за його заявою 02.07.2020 року залишена судом без розгляду. В своїй заяві позивач вказав, що він погоджується з висновком представника Міністерства оборони (відповідача), що законодавством визначений позасудовий порядок встановлення даного факту. А якщо такий порядок встановлено, то цей факт не можливо розглядати в порядку окремого провадження, відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України. Таким чином, заявник погодився з тим, що такий факт повинен бути розглянутий у порядку позовного провадження.
Наказом Міністерства Оборони України від 06.02.2001 року №36 затверджена «Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України» {Заголовок в редакції Наказу Міністерства оборони № 656 від 11.12.2017}.
Цією інструкцією передбачений позасудовий порядок встановлення нещасного випадку у Збройних Силах України. І тільки, як прописано в інструкції, у разі ліквідації військової частини та за відсутності правонаступника встановлення факту настання нещасного випадку розглядається у судовому порядку. Однак заявник не надав відмову заінтересованої особи провести таке розслідування, на надав доказів про відсутність правонаступників, а також докази що перед зверненням до суду він звертався до заінтересованої особи (яку він вказав) чи інший відповідний державний орган для підтвердження необхідного йому факту.
Крім того, відповідно цього наказу, все однаково повинно бути проведено розслідування, яке організовує та проводить вищий орган військового управління. Такої відмови цього органу заявником не надано. Надалі при отриманні такої відмови, заявник має право оскаржити її в суді в порядку позовного провадження.
При цьому, судом враховане, що ця інструкція не є законом, а порядок розгляду таких справ встановлений процесуальним законом, а саме ст. 315 ЦПК України. Крім того, вказівка в інструкції про розгляд справи судом не вказує, що вона розглядається в порядку окремого провадження.
Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 03 липня 2019 року у справі №233/2929/17.
Згідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду.
На підставі вищевикладеного, враховуючи, що у даному випадку є спір про право, що від встановлення цього факту у особи не виникають, не змінюються або не припиняються особисті чи майнові права, що законом визначено інший порядок встановлення таких фактів, суд прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у справі відповідно до вимог ч. 4 ст. 315, ч. 6 ст. 294 та п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, також було роз`яснено заявнику його право на звернення з даними вимогами в порядку позовного провадження.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Судове рішення відповідає вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки судові процедури повинні бути справедливими і розумними як до відповідача, так і до позивача.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1  щодо помилкового висновку про те, що встановлення факту пов`язується з вирішенням спору про право, колегія суддів вважає безпідставним, оскількивід встановлення факту, про який просить ОСОБА_1 вбачається спір про право, так як у особи відповідно до законодавства не виникають, не змінюються або не припиняються особисті чи майнові права, та законом визначено інший порядок встановлення таких фактів.
Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.
Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.
У відповідності з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Таким чином, ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для її скасування відсутні.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 07 липня 2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 02 листопада 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Л.А. Гірняк