ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"21" грудня 2020 р.           Справа№ 911/1054/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Євсікова О.О.
суддів:            Владимиренко С.В. 
          Корсака В.А. 
 
за участю:
секретаря судового засідання: Кульчицької І.А.,
представників сторін:
позивача:          Ковтунець Ю.С.,
відповідача:          Яковенко Я.О.,
третьої особи:          не з`явилися,
розглянувши апеляційну скаргу 
Комунального підприємства "Київтранспарксервіс"
на рішення Господарського суду Київської області від 02.09.2020 (повний текст складений 23.09.2020)
у справі № 911/1054/20 (суддя Мальована Л.Я.)
за позовом          Комунального підприємства "Київтранспарксервіс"
до                    Фізичної особи-підприємця Власенко Богдана Валентиновича,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача:          Державна аудиторська служба України,
про                    визнання укладеною додаткової угоди,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Київської області від 02.09.2020 у справі №911/1054/20 відмовлено у позові Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" про визнання укладеною додаткової угоди до Договору №ДНП-2017-12/04 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування від 01.12.2017.
Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд виходив з того, що позивач не довів наявності усіх умов, передбачених частиною другою статті 652 ЦК України, які є підставою для укладення додаткової угоди в судовому порядку.
Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, КП "Київтранспарксервіс" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.10.2020 справу передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Євсіков О.О., судді Корсак В.А., Попікова О.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.11.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою КП "Київтранспарксервіс" на рішення Господарського суду Київської області від 02.09.2020 у справі № 911/1054/20; розгляд справи призначено на 23.11.2020.
Судове засідання, призначене на 23.11.2020, не відбулось у зв`язку з перебуванням головуючого судді Євсікова О.О. у відпустці, пов`язаній із самоізоляцією через поширення епідемії гострої респіраторної хвороби COVID-19.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2020 розгляд апеляційної скарги призначено на 21.12.2020.
Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.12.2020 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Корсак В.А., Владимиренко С.В. (у зв`язку з відпусткою судді Попікової О.В.).
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.12.2020 прийнято апеляційну скаргу Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" на рішення Господарського суду Київської області від 02.09.2020 у справі №911/1054/20 до провадження у визначеному складі суду.
Вимоги та доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевий суд неправильно застосував положення статті  188 Господарського кодексу України, статті 626, 652 Цивільного кодексу України. Також апелянт зазначає, що законні вимоги Державної аудиторської служби України є обов`язковими до виконання, в зв`язку з чим вимога про визнання додаткової угоди укладеною підлягає задоволенню.
У письмових поясненнях третя особа підтримала вимоги апеляційної скарги та просила скаргу задовольнити.
У судовому засіданні 21.12.2020 представник позивача надав усні пояснення у справі, відповів на запитання суду, просив задовольнити  апеляційну скаргу.
Представник відповідача надав усні пояснення у справі, відповів на запитання суду, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Представники третьої особи в судове засідання не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, та зважаючи на обмежений процесуальний строк розгляду апеляційної скарги, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності вказаних представників.
Частинами 1, 4 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як встановлено місцевим судом та підтверджується матеріалами справи, 01.12.2017 між КП "Київтранспарксервіс" (сторона-1) та ФОП Власенко Богдан Валентинович (сторона-2) укладений Договір №ДНП-2017-12/04 про надання права  на експлуатацію фіксованих місць паркування, відповідно до умов якого сторона-1 надає за плату стороні-2 право на організацію та експлуатацію 22 місць для платного паркування транспортних засобів, а також 3 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику за адресою: м. Київ, Подільський  район, вул. Набережно-Хрещатицька, 3А в межах II територіальної зони паркування м. Києва.
Згідно з п. 3.1 Договору плата сторони-2 на користь сторони-1 згідно з умовами даного Договору становить 7,50 грн за одне місце для платного паркування транспортних засобів на добу.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на п. 17.1.1 Правил благоустрою міста Києва, затверджених рішенням II сесії VI скликання Київської міської ради від 25.12.2008 №1051/1051, яким визначено єдиний порядок організації та функціонування платних місць для паркування транспортних засобів на території міста Києва, зокрема, з метою підвищення дисципліни сплати збору за послуги паркування, збільшення фінансових надходжень до бюджету м. Києва.
Як зазначає позивач, Державна аудиторська служба України провела планову ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" за період з 01.01.2017 по 30.09.2019, якою встановила, що в порушення рішення Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629 "Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві", а саме в частині визначення типу майданчика для паркування, КП "Київтранспарксервіс" при укладенні Договору ДНП-2017-12/04 на відведеному майданчику для паркування за адресою: м. Київ, Подільський район, вул. Набережно-Хрещатицька, 3А в межах ІІ територіальної зони паркування м. Києва застосувало меншу вартість на послуги.
24.01.2020 на адресу відповідача позивач направив лист №053/05-270 з пропозицією укласти додаткову угоду до Договору ДНП-2017-12/04 та визначити вартість за одне місце для платного паркування транспортних засобів за добу у розмірі 15,74 грн, в тому числі ПДВ. Позивач направив відповідачу також два примірники додаткової угоди до Договору ДНП-2017-12/04 від 01.12.2017.
Відповідач відповіді на пропозицію не надав.
Відповідно до ч. 2 ст. 652 ЦК України передбачено, що якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.
Відтак позивач вважає, що факт застосування меншої вартості послуг став відомим позивачу вже після укладення договору і ця обставина не могла бути зміненою позивачем в односторонньому порядку, а його самого на даний час позбавлено того, на що він розраховував при укладенні договору.

А отже позивач зазначає, що в силу положень ст. 652 ЦК України договір має бути змінений за рішенням суду шляхом укладання додаткової угоди, оскільки зміна обставин є істотною і позивач вважає, що вона змінилися настільки, що якби він міг би це передбачити, то не укладав би договір або уклав би його на інших умовах.
На думку позивача, найбільш ефективним способом захисту його законних інтересів є зміна у судовому порядку умов договору шляхом укладання додаткової угоди до договору.

Відповідач проти позову заперечує, посилаючись на те, що позивач не надав доказів того, що переданий відповідачу паркувальний майданчик не відповідав вартості експлуатації, яка вказана у договорі, а також не надав доказів того, що позивач був позбавлений того, на що розраховував.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Державна аудиторська служба України у письмових поясненнях зазначає, що під час ревізії на ім`я директора КП "Київтранспарксервіс" Німаса О.Я. зроблено запит від 21.11.2019 №18 щодо підстав застосування тарифів « 6.50 грн/добу - III територіальна зона» та « 7,50 грн/добу - II територіальна зона» за транспортний засіб під час укладання договорів про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування на відведених майданчиках для паркування згідно з наданим реєстром.
Відповідно до наданої директором підприємства Німасом О.Я. інформації (лист від 16.12.2019 № 053/05-4799) договори про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування на відведених майданчиках для паркування укладалися протягом 2015-2017 років працівниками, які на даний час не працюють у КП "Київтранспарксервіс".
Також повідомлено, що на підставі рішення Київської міської ради від 05.03.2019          №184/6840 "Про вдосконалення системи організації паркувального простору в м. Києві" з 03.06.2019 продаж прав на експлуатацію паркувальних майданчиків у м. Києві, що закріплені за КП "Київтранспарксервіс", здійснюються виключно у системі електронних продажів Prozorro.Sale.
Крім того під час ревізії на ім`я директора КП "Київтранспарксервіс" надано запит від 10.12.2019 №25 стосовно надання інформації та підтверджуючих документів щодо визначення режиму (графіку) роботи паркувальних майданчиків, які закріплені за КП "Київтранспарксервіс" відповідно до таблиці 1 додатка 5 рішення Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629 (в редакції рішення Київської міської ради від 29.11.2018 №222/6273), а також щодо визначення типу паркувальних майданчиків (денний/нічний) при укладанні договорів між Підприємством та контрагентами.
Директор Підприємства Німас О.Я. згідно з наданою інформацією від 20.12.2019 №053/05-4880 повідомив, що відповідно до Правил благоустрою міста Києва, затверджених рішенням II сесії VI скликання Київської міської ради від 25.12.2008 №1051/1051, КП "Київтранспарксервіс" як оператор має право укладати договори про передачу іншим суб`єктам господарювання в експлуатацію паркувальних майданчиків, закріплених за комунальним підприємством таблицею № 1 Додатка 5 до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629 "Про встановлення місцевих податків і зборів в м. Києві" (в редакції рішення Київської міської ради від 29.11.2018 № 222/6273).
Режим роботи паркувальних майданчиків визначається відповідно до вимог Правил паркування транспортних засобів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009  № 1342 (далі - Правила паркування), та Правил благоустрою міста Києва, затверджених рішенням II сесії VI скликання Київської міської ради від 25.12.2008 №1051/1051 (далі - Правила благоустрою міста Києва).
Тип паркувальних майданчиків визначено таблицею № 1 додатка 5 до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629 "Про встановлення місцевих податків і зборів в м. Києві" (в редакції рішення Київської міської ради від 29.11.2018 № 222/6273) з урахуванням вимог Правил паркування.
При укладанні договорів КП "Київтранспарксервіс" керується Правилами паркування, Правилами благоустрою міста Києва та рішенням Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629 "Про встановлення місцевих податків і зборів в м. Києві".
З урахуванням наведеного третя особа вважає, що в порушення рішення Київської міської ради № 242/5624 від 23.06.2014 (в частині визначення типу майданчика для паркування) КП  "Київтранспарксервіс" при укладанні договору з ФОП Василенко Б.В. застосувало меншу вартість на послуги, що зумовило ненадходження коштів у загальній сумі 5.612,86 грн.

Колегія суддів відзначає, що відповідно до ч. 1  ст. 626 Цивільного кодексу України  договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України однією із засад цивільного законодавства є свобода договору, яка передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України  зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Порядок зміни господарських договорів регламентовано приписами        ст. 188 Господарського кодексу України, відповідно до ч.ч. 1 - 3 якої зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.
Відповідно до  ст. 632 ЦК України  ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.
Пунктом 3.1. Договору сторонами погоджено ціну договору, а саме встановлено, що плата сторони-2 на користь сторони-1 згідно з умовами даного Договору становить 7,50 грн за одне місце для платного паркування транспортних засобів на добу.
Таким чином позивач на підставі ревізії визначив іншу ціну Договору, на що згоди другої сторони Договору не було.
Відповідно до ч. 4  ст. 188 Господарського кодексу України у разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.
У свою чергу, відповідно до ч. 2  ст. 652 Цивільного кодексу України якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:
1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;
2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;
3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;
4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.
Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах (ч. 1  ст. 652 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ч. 4   ст. 652 Цивільного кодексу України  зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.
Наведені вище норми у їх сукупності свідчать про те, що договір може бути змінено за рішенням суду у зв`язку з істотною зміною обставин виключно у випадку одночасної наявності вказаних у ч. 2  ст. 652 Цивільного кодексу України  умов.
Позивач посилається на Акт Державної аудиторської служби України від 28.12.2019 №06-21/64, в якому зазначено, що  в порушення рішення Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629 "Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві", КП "Київтранспарксервіс" при укладенні Договору ДНП-2017-12/04 на відведеному майданчику для паркування за адресою: м.Київ, Подільський район, вул. Набережно-Хрещатицька, 3-а  в межах ІІ територіальної зони паркування м. Києва застосувало меншу вартість на послуги.
Водночас сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього   Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Умови Договору є обов`язковими для його сторін і сторони під час укладення Договору погодили його ціну.
Акт Державної аудиторської служби України від 28.12.2019 №06-21/64 не може свідчити про наявність підстав для збільшення ціни Договору, нормами чинного законодавства не передбачено, що результати проведення перевірки державного фінансового контролю органом може бути безумовною підставою для внесення змін до умов укладеного сторонами Договору та свідчити про істотну зміну обставин.
Апеляційний суд відзначає, що акт ревізії Державної фінансової інспекції України не може змінювати, припиняти договірні правовідносини сторін, зобов`язання, визначені укладеними договорами. Даний акт ревізії Державної фінансової інспекції України не є рішенням суб`єкта владних повноважень, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків для осіб, робота (діяльність) яких перевірялися. Акт ревізії є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог законодавства суб`єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу. Вказані правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 18.10.2018 у справі №9171064/17, від 16.10.2018 у справі № 910/23357/17, від 06.07.2018 у справі №904/7287/17, від 21.05.2018 у справі № 922/2310/17 та від 13.02.2018 у справі №910/12793/17, від 18.02.2020 у справі № 910/7984/16.
А отже колегія суддів не бере до уваги посилання апелянта на акт ревізії як на підставу задоволення позовних вимог. Суд апеляційної інстанції зазначає, що за умови існування між сторонами договірних правовідносин, виявлені таким контролюючим органом порушення не впливають на умови укладених між сторонами договорів і не можуть їх змінювати.
Крім того у викладеній в позовній заяві редакції додаткової угоди до Договору, яку позивач просить суд визнати укладеною, зазначено, що умови додаткової угоди застосовуються до відносин між сторонами, що виникли до її укладення - з 01.01.2020.
Як зазначало вище, за приписами ч.ч. 1 - 3 ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.
Зазначена правова норма направлена на забезпечення стабільності цивільного обороту та обумовлює правило щодо недопустимості зміни ціни в договорі після його виконання.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те,  згідно зі статтею 58 Конституції України   закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно з ч. 3 ст. 5 Цивільного кодексу України якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 09.02.1999 №1-рп/99 зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій  статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
У  рішенні Конституційного Суду України від 05.04.2001 №3-рп/2001 зазначено, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і  закінчилися до набрання чинності цим законом  або іншим нормативно-правовим актом.
Цим же рішенням Конституційного Суду України встановлено, що закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто, надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачені частиною першою статті 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до ч. 2 ст. 632 ЦК України зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. 
В п. 3.6 додаткової угоди №2 від 28.12.2018 до договору від 01.12.2017 №ДНП-2017-12/04 визначено, що плата сторони-2 стороні-1, визначена у пункті 3.1 договору, може бути змінена у випадках зміни розміру податків та зборів, з яких формується плата за майданчик для паркування. В цьому випадку сторони зобов`язуються внести зміни до договору, виходячи із змінених розмірів податків. Новий розмір плати встановлюється з дати набрання чинності нормативним актом, на підставі якого змінено розмір плати, а раніше проведені стороною-2 розрахунки підлягають коригуванню. 
Доказів зміни податків та зборів з 01.01.2020, з яких формується плата за майданчик для паркування позивач суду не надав та не навів, якими законодавчими актами змінено розмір податків та зборів, що з них формується плата за майданчик для паркування.
Враховуючи викладене, наведені позивачем у спірній додатковій угоді до договору зміни до п. 3.1 розділу 3 договору про (збільшення) плати за одне місце для платного паркування транспортних засобів на добу не відповідають вимогам ч. 2 ст. 632 ЦК України та п. 3.6 додаткової угоди №2 від 28.12.2018.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач не довів наявності одночасно усіх умов, передбачених частиною другою статті 652 ЦК України, які є підставою для укладення додаткової угоди для зміни у судовому порядку п. 3.1 розділу 3 договору щодо збільшення плати за одне місце для платного паркування транспортних засобів за добу.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду прийняте з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для вирішення спору, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень, викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржник не надав суду апеляційної інстанції.
Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня    2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Беручи до уваги наведене, всі інші аргументи учасників судового процесу колегія судів з урахуванням п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України відхиляє як такі, що не стосуються предмета спору, є явно необґрунтованими та неприйнятними з огляду на законодавство та усталену судову практику.
У справі, що розглядається, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи зазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що судове рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається. 
Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.
Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275 - 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" на рішення Господарського суду Київської області від 02.09.2020 у справі №911/1054/20 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 02.09.2020 у справі №911/1054/20 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду Київської області матеріали справи №911/1054/20.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складений 22.12.2020.

Головуючий суддя                                                            О.О. Євсіков 

Судді                                                                                С.В. Владимиренко

                                                                                В.А. Корсак