У х в а л а
 
12 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 2-3702/08
 
провадження № 61-12759ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., 
 
розглянув касаційну скаргу Львівської міської ради на ухвалу Львівського апеляційного суду від 04 травня 2020 року у справі за  позовом ОСОБА_1 до Департаменту економічної політики та ресурсів Львівської міської ради, Львівської міської ради, Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання права власності,
 
ВСТАНОВИВ:
 
13 квітня 2020 року Львівська міська рада подала апеляційну скаргу на рішення Франківського районного суду м. Львова від 08 серпня 2008 року, в якій просила поновити строк на подання апеляційної скарги, скасувати оскаржуване рішення й ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову  ОСОБА_1 . 
 
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 04 травня 2020 рокувідмовлено Львівській міській раді у поновленні строку на апеляційне оскарження рішення Франківського районного суду м. Львова від 08 серпня 2008 року. Відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Львівської міської ради на зазначене судове рішення в указаній справі.
 
21 серпня 2020 року Львівська міська рада подала до Верховного Суду касаційну скаргу, тобто з пропуском строку на касаційне оскарження, в якій просить поновити строк на касаційне оскарження судового рішення, скасувати ухвалу Львівського апеляційного суду від 04 травня 2020 року й передати справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції своїм рішенням унеможливив реалізацію заявником наданих йому процесуальних прав на оскарження рішення суду першої інстанції у цій справі.
 
До касаційної скарги додано клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження зазначених рішень суду першої та апеляційної інстанції разом із обґрунтованим підтвердженням причин пропуску строку. 
 
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 вересня 2020 року касаційну скаргу Львівської міської ради залишено без руху та запропоновано надати суду документ на підтвердження поважності пропуску строку та уточнену касаційну скаргу, підписану особою, яка її подала. Зазначено строк виконання ухвали та попереджено про наслідки її невиконання.
 
На усунення недоліків касаційної скарги, що зазначені в ухвалі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 вересня 2020 року заявник  направив до суду запитувані матеріали.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. 
 
Перевіривши доводи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень, суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню, оскільки наведені заявником обставини, свідчать про наявність поважних причин пропуску строку на оскарження судового рішення, що є підставою для його поновлення.   
 
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
 
Доводи касаційної скарги та зміст оскарженого судового рішення не дають підстав для висновку, що судом апеляційної інстанцій було допущено порушення норм процесуального права, які передбачені статтею 411 ЦПК України як підстави для скасування судового рішення. 
 
Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним й обґрунтованим.
 
Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.
 
Предметом оскарження у цій справі, як вбачається зі змісту касаційної скарги, є судове рішення апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження.
 
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. 
 
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
 
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).
 
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, й у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
 
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
 
Відповідно до частини першої статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.
 
Відповідно до вимог частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
 
Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).
 
При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Дія 97» проти України від 21 жовтня 2010 року).
 
У кожній конкретній справі суди мають ґрунтовно перевіряти підстави для поновлення строків для оскарження, які мають виправдовувати втручання у  принцип res judicata. При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.
 
Апеляційним судом встановлено, що 08 серпня 2008 року було ухвалено оскаржуване судове рішення першої інстанції. Відповідно до наявних у матеріалах справи документах представник Львівської міської ради - Бекесевич Ю. В., який мав належні повноваження на представництво у суді, був присутній в судовому засіданні 08 серпня 2008 року та висловлював позицію щодо цього позову.
 
Отже, судом апеляційної інстанції правильно визначено, що на Львівську міську раду як на орган місцевого самоврядування поширюється присічний річний строк для поновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, визначений абзацом 3 статті 297 ЦПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), що, у свою чергу, передбачає відмову у відкритті апеляційного провадження, тому суд касаційної інстанції критично оцінює доводи касаційної скарги щодо не повідомлення Львівської міської ради про судовий розгляд.
 
Відтак, зі скаргою на рішення Франківського районного суду м. Львова від 08 серпня 2008 року Львівську міську раду звернулася 13 квітня 2020 року, тобто після спливу одного року з дня складення повного тексту оскаржуваного судового рішення першої інстанції.
 
Такі дії не свідчать про готовність заявником брати участь на всіх етапах розгляду та сприяти своєчасному розгляду цієї справи.
 
Скаржником не надано логічного та зрозумілого пояснення тому, що перешкоджало йому звернутися до суду із апеляційною скаргою у встановлений законодавством строк.
 
За таких обставин, враховуючи, що апеляційну скаргу на рішення Франківського районного суду м. Львова від 08 серпня 2008 року Львівська міська рада подала 13 квітня 2020 року, тобто після спливу одного року з дня складення повного тексту оскаржуваного судового рішення першої інстанції, випадки, передбачені частиною другою статті 358 ЦПК України відсутні, тому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження у зв`язку зі спливом одного року з дня складення повного тексту судового рішення. 
 
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватися, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).
 
Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом й не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута. 
 
Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).
При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. 
 
Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).
 
ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. 
 
Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії»).
 
Таким чином, забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки.
 
Отже, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування апеляційним судом норм процесуального права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, розгляд зазначеної скарги не має значення для формування єдиної правозастосовної практики, наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судового рішення.
 
Керуючись статтею 390 ЦПК України, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Клопотання Львівської міської ради про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень задовольнити.
 
Поновити Львівській міській раді строк на касаційне оскарження ухвали Львівського апеляційного суду від 04 травня 2020 року. 
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Львівської міської ради на ухвалу Львівського апеляційного суду від 04 травня 2020 року у справі за  позовом ОСОБА_1 до Департаменту економічної політики та ресурсів Львівської міської ради, Львівської міської ради, Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання права власності відмовити.
 
Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                        О. М. Осіян

                                                                                                               О. В. Білоконь

                                                                                                                Н. Ю. Сакара