ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року	Львів	Справа № 303/3789/17 пров. № А/857/12969/20	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача:                                                  Гінди О.М.,
суддів:                                                                      Ніколіна В.В., Пліша М.А.,
за участю секретаря судових засідань –                     Хомича О.Р., 
розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 липня 2020 року (головуючий суддя: Монич В.О., місце ухвалення - м. Мукачево) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання незаконною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження,  –
                                                      встановив:
ОСОБА_1 , 06.07.2017 звернувся з позовом до суду, в якому просив визнати незаконною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 22 червня 2016 року у виконавчому провадженні ВП № 49493532 по примусовому виконанню виконавчого листа № 2а/303/14/14, виданого Мукачівським міськрайонним судом.
Обґрунтовує позов тим, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Закарпатській області перебувало виконавче провадження ВП № 49493532 щодо примусового виконання виконавчого листа № 2а/303/14/14, виданого 03.03.2014 року Мукачівським міськрайонним судом про зобов`язання голови Лалівської сільської ради Мукачівського району ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 повну інформацію на запит від 01.06.2013 року. Незважаючи на те, що рішення суду фактично не виконано, 22.06.2016 головним державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 11 ч. 1 ст. 49 та ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження».
Постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.10.2017, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2018 позов задоволено повністю. 
Постановою Верховного Суду від 08.04.2020 касаційну скаргу Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області задоволено частково. Постанову Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 9 листопада 2017 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2018 року у справі № 303/3789/17 скасовано. Справу № 303/3789/17 направлено на новий розгляд до Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області.
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 липня 2020 року позов задоволено. Визнано незаконною та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 22 лютого 2016 року винесену у виконавчому провадженні ВП № 49493532 при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-а/303/14/14, виданого 03.03.2014 Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області.
Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що таке винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати. 
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт посилається на те, що позивачем пропущено встановлений ст. 287 КАС України десятиденний строк звернення до суду з позовом, оскільки постанова про закінчення виконавчого провадження винесена 22 лютого 2016 року та надіслана сторонам виконавчого провадження за вих. № 469/6-385, що підтверджується відміткою із книги вихідної кореспонденції. З позовом позивач звернувся лише 06 липня 2017 року, тобто з пропуском встановленого законом строку та не навів об`єктивних та поважних причин пропуску строку.
Також, апелянт зазначає, що у зв`язку із зміною ОСОБА_2 на посаді голови с. Лалово Мукачівського району Закарпатської області та неможливістю зміни боржника у виконавчому провадженні, державним виконавцем, з дотриманням норм Закону України «Про виконавче провадження» на підставі п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону винесено постанову про закінчення виконавчого провадження та направлено сторонам виконавчого провадження.
Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про його дату, час та місце.
У відповідності до ч. 4 ст. 229 і ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін належним чином повідомлених про дату, час, місце розгляду справи не перешкоджає апеляційному розгляду справи і такий проведено у їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволеною бути не може з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ в Закарпатській області знаходився виконавчий лист № 2а/303/14/14, виданий 03 березня 2014 року про зобов`язання голови Лалівської сільської ради Мукачівського району ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 повну інформацію на запит від 01.06.2013.
Головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Закарпатській області Вудмаска М.Ф. 22 лютого 2016 року, на підставі п. 11 ч. 1 ст. 49 та ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження», винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 49493532 при примусовому виконанні виконавчого листа № 2а/303/14/14.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити, оскільки державним виконавцем не було вжито всіх можливих та необхідних заходів щодо виконання судового рішення, у державного виконавця не було законних підстав для закінчення виконавчого провадження саме з підстав, передбачених п. 11 ч. 1 ст. 49 та ч. 3 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин).
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Зазначена норма кореспондується із статтею 34 Конституції України, якою передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначений Законом України «Про доступ до публічної інформації».
Згідно з статтею 1 вказаного Закону публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Пунктом 1 частини 1 статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, серед іншого, суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
Відповідно до пункту 1 частини 1статті 3 згаданого вище Закону право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема, обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.
Таким чином, розпорядником публічної інформації є орган місцевого самоврядування, тобто Лалівська сільська рада, яку було зобов`язано надати повну інформацію, що запитувалася згідно інформаційного запиту.
Спірні правовідносини врегульовувались Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (тут і надалі в редакції чинній на момент винесення оскаржуваної постанови).
Частиною 1, 2 ст. 2 Закону № 606-XIV передбачено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".
Примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів, що видаються судами (ч. 1,2 ст. 17 Закону № 606-XIV).
Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону № 606-XIV виконавче провадження підлягає закінченню у разі повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону.
Згідно ч. 3 ст. 75 цього ж Закону, у разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.
Таким чином, вказаним Законом чітко регламентовано послідовність дій державного виконавця, після вчинення яких такий вправі приймати постанову про закінчення виконавчого провадження.
Суд апеляційної інстанції наголошує, що правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. У таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.
Державний виконавець зобов`язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. На державного виконавця покладено обов`язок використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.
Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що спірним у розглядуваній справі є обґрунтованість прийняття державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження від 22.06.2016, у зв`язку з неможливістю виконання судового рішення через зміну на посаді голови с. Лалово Мукачівського району Закарпатської області та неможливістю зміни боржника у виконавчому провадженні.
Однак, суд апеляційної інстанції вважає, що винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 22 червня 2016 року у виконавчому провадженні ВП № 49493532 з вищевказаних підстав є безпідставним та таким, що не ґрунтується на вимогах закону.
Державний виконавець може прийняти рішення про закінчення виконавчого провадження за пунктом 11 частини 1 статті 49 Закону лише у передбачених законом випадках за умови попереднього настання та вчинення певних дій. Зокрема, прийняттю такого рішення має передувати відмова боржника самостійно виконати судове рішення, накладення на боржника штрафу, а також внесення правоохоронним органам відповідного подання (повідомлення). Лише після вжиття усіх передбачених законом заходів, за умов неможливості виконати рішення суду, державний виконавець має право закінчити виконавче провадження.
Разом з тим, суд першої інстанції вірно звернув увагу, що згідно рішень суду у справах: № 303/2398/13-а, № 2-а/303/14/14, № 2-а/303/23/14, № 2-а/303/21/14, № 2-а/303/77/13, № 2-а/303/153/13, № 2-а/303/56/14, № 2-а/303/57/14, № 2-а/303/175/14, № 2-а/303/180/14, № 2-а/303/341/13, № 2-а/303/316/13, № 2-а/303/332/13, № 2-а/303/318/13, № 303/166/15-а вбачається, що рішеннями суду зобов`язано Лалівську сільську раду в особі Гелмеці Є.В. надати повну інформацію.
Також, з досліджених в судовому засіданні рішень суду в справах: № 2-а/303/177/14, № 2-а/303/177/14, № 2-а/303/178/14, № 2-а/303/172/14, № 2-а/303/105/14, № 303/165/15-а, № 303/167/15-а, № 303/110/15-а, № 303/111/15-а, № 303/112/15-а, № 303/114/15-а, № 303/168/15-а, № 303/163/15-а, № 303/113/14-а вбачається, що такими зобов`язано Лалівську сільську раду Мукачівського району надати повну інформацію.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що закінчення повноважень голови Лалівської сільської ради ОСОБА_2 , не є підставою для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження, в той час як рішення суду щодо надання інформації залишається невиконаним. 
Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що оскаржена постанова є необґрунтованою, оскільки приймаючи постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 11 ч.1 ст. 49 та відповідно ч. 3 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), із вказівкою на те, що виконати рішення без участі боржника неможливо, державним виконавцем не було вжито всіх можливих та необхідних заходів щодо виконання судового рішення, та відповідно, не було законних підстав для закінчення виконавчого провадження саме з цих підстав.
Щодо покликання апелянта на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом та не наведено поважних причин такого пропуску, то суд апеляційної інстанції вважає такі необґрунтованими.
Так, ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 червня 2020 року поновлено ОСОБА_1 строк для оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження від 22.02.2016 № 49493532. Мотивуючи тим, що позивач оскаржувану постанову не отримав.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази направлення позивачу оскаржуваної постанови та таких доказів не надано суду відповідачем.
Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Покликання апелянта на те, що 06.03.2017 ОСОБА_1 звертався до Управління державної виконавчої служби ТУЮ у Закарпатській області та 20.03.2017 за вихідним  № У-36/02-22/03/1/700 йому надано відповідь про те, що у відділі примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Закарпатській області, відсутні на виконанні виконавчі документи відносно боржника Лалівської сільської ради Мукачівського району, що свідчить про обізнаність позивача про оскаржувану постанову, судом апеляційної інстанції до уваги не приймається. Оскільки, надання позивачу відповіді на його запит, не є належним доказом вручення останньому оскаржуваної постанови.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції правомірно поновлено ОСОБА_1 строк для оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження від 22.06.2016 № 49493532.
У відповідності до ст. 139 КАС України, підстави для стягнення судових витрат відсутні.
Апеляційна скарга Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін.
Керуючись ст. ст. 229, 313, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд -
                                                         постановив:
апеляційну скаргу Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) залишити без задоволення, а рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 липня 2020 року у справі № 303/3789/17 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	В. В. Ніколін 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 04.12.2020