Справа № 450/1958/19                                Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О. 
Провадження № 22-ц/811/1845/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:76

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

12 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої - судді Копняк С.М.,
суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в письмовому провадженні, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 січня 2020 року, ухвалене в складі головуючого судді Даниліва Є.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення різниці в заробітку, -

в с т а н о в и л а:

       Позивач ОСОБА_1 10 червня 2019 року звернулася в суд з позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 та просила стягнути з відповідача на її користь різницю у заробітку у розмірі 2763,61 грн. за період з жовтня 2017 року по січень 2018 року включно, судові витрати покласти на відповідача.
       Позовні вимоги мотивувала тим, що з 21.07.2003 року працювала на посаді лаборанта медичного пункту військової частини НОМЕР_1 села Липники Пустомитівського району Львівської області та була звільнена 18.11.2016 року на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату.
       Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 28.02.2017 року (справа №450/3233/16-ц) визнано незаконним та скасовано наказ №266 від 18.11.2016 року, поновлено ОСОБА_1 на посаді, стягнуто з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 12 461,82 грн. 
       Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 26.06.2017 року рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28.02.2017 року змінено в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 7 810,61 грн. за період з 18.11.2016 року по 28.02.2017 року. 
       Позивача не поновлено на посаді, а тому вимушений прогул триває. 
       Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 березня 2018 року (справа №450/2279/17), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 12.02.2019 року стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 7852 грн. 95 коп. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду в період з 01.03.2017 року по 01.08.2017 року. 
       Станом на жовтень 2017 року позивача і надалі не поновлено на посаді, а тому вимушений прогул триває. Тому за період з жовтня 2017 року по січень 2018 року різниця в заробітку позивача становить 2763 грн. 61 коп. 
       Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 січня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю.
       Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 2763,61 грн. різниці в заробітку за період з жовтня 2017 року по січень 2018 року включно.
       Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 в дохід держави 768, 40 грн. судового збору.
       Рішення суду оскаржив відповідач – Військова частина НОМЕР_1 , в особі командира ОСОБА_2 .
       В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з рішенням суду першої інстанції, оскільки згідно вимог ч.2 ст. 235 КЗпП України визначено, що при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядав трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік.
       Так, позивача було звільнено з посади лаборанта 18.11.2016 року, отже термін в один рік спливає 17.11.2017 року. Однак, незважаючи на норми встановлені чинним законодавством, ОСОБА_1 звернулась до суду з вимогою стягнути з військової частини середній заробіток понад встановлений термін, а саме з жовтня 2017 року по січень 2018 року. 
       Стосовно ж посилання на ч.2 ст. 233 КЗпП України, то вважає, що дана норма на спірні правовідносини не поширюється і не має відношення до предмету спору, оскільки стосується виключно визначення строку позовної давності у спорах про порушення законодавства про оплату праці.
       Просить рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 січня 2020 року скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.
       У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги такого не спростовують Підстав для скасування рішення відсутні. 
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду, з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції, без повідомлення учасників справи. Таким чином, дана справа, у якій переглядається рішення суду по справі з ціною позову 2 736 грн. 61 коп., що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи. 
Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Такий випадок передбачено у ч. 13 ст. 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами ( у письмовому провадженні), а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
В той же час, ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду. 
У відповідності до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає. 
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався. 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Розглядаючи спір та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з підставності позовних вимог, оскільки позивача поновлено на роботі рішенням суду, однак на момент звернення до суду таке невиконане, тому позивач має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відтак, розрахувавши середній заробіток за час вимушеного прогулу – 18 639,65 грн. та отримана позивачкою допомога по безробіттю за спірний період – 15 882,04 грн., суд дійшов висновку, що вказана сума, яку позивач отримала як допомогу по безробіттю, підлягає зарахуванню при визначенні оплати за час вимушеного прогулу, що становить 2763,61 грн. (18639,65 грн. - 15882,04 грн.).        
       З правильністю та обґрунтованістю висновків суду першої інстанції погоджується колегія суддів. 
Судом встановлено, що з 21 липня 2003 року позивач ОСОБА_1 працювала на посаді лаборанта медичного пункту військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 . 18 листопада 2016 року згідно Наказу № 266 позивача було звільнено з займаної посади на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату. 
Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 28.02.2017 року, визнано незаконним та скасовано наказ № 266 від 18.11.2016 року по військовій частині НОМЕР_1 АДРЕСА_1 про звільнення ОСОБА_1 з посади лаборанта медичного пункту військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України по скороченню штатів; поновлено ОСОБА_1 на посаді лаборанта медичного пункту військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 з 18.11.2016 року; стягнуто з військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 12 416,82 гривень; стягнуто з військової частини НОМЕР_1 с. Липники Пустомитівського району Львівської області в дохід держави 640,00 грн. судового збору.
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 26.06.2017 року було змінено рішення суду першої інстанції в частині стягнення розміру заробітку за час вимушеного прогулу та вирішено стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 7 810, 61 грн.
Матеріали справи не містять доказів виконання цього рішення відповідачем у справі станом на час ухвалення оскаржуваного рішення.
Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15 (провадження № 61-25545сво18) зроблено висновок про те, що відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
За змістом положень статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.
Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
За змістом частини другої статті 233 КЗпП Україниу разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.
Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесульних рішень.
Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю Українита інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Відповідно до частини першої статті 94 КЗпПУкраїни, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі (частина перша статті 24 КЗпП України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (частина третя статті 24 КЗпП України).
Припинення, розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника.
З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем.
До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають.У зв`язку з цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.
Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18)».
Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги про невірне застосування у спірних відносинах положень статті 233 КЗпП України є обґрунтованим і такими, що знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду.
Однак, враховуючи, що позивачку не поновлено на виконання рішення суду, для неї не почав спливати строк звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку, отже в суду першої інстанції були відсутні підстави для відмовиу задоволенні позову у зв`язку із пропуском строку звернення.
Проте, невірне застосування судом першої інстанції положень статті 233 КЗпП України не призвело до невірного вирішення спору по суті.
При цьому, апеляційна скарга не містить доводів щодо невірного розрахунку середнього заробітку, який просила стягнути позивачка.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. А відтак, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстави для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення відсутні.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено-повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 12 листопада 2020 року.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390, 393 ЦПК України, колегія суддів,- 

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
       Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 січня 2020 року залишити без змін.        
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення. 
Повний текст постанови складено 12 листопада 2020 року.

Головуюча Копняк С.М.
Судді: Бойко С.М.
                                                Ніткевич А.В.