П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
22 жовтня 2020 року                                                                                         місто Київ 
 
                                                                                    справа № 756/14433/19
                                                                                   провадження №22-ц/824/11406/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Мазурик О.Ф., Поливач Л.Д., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.,
 
розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Цисарем Ігорем Олександровичем,
на ухвалу Оболонського районного суду м.Києва від 13 липня 2020 року, постановлену у складі судді Шевчук А.В.,
у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа:  Одинадцята Київська державна нотаріальна контора Головного територіального управління юстиції у м.Києві, про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
Ухвалою  Оболонського районного суду м. Києва від 13 липня 2020 року  залишено без розгляду заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа:  Одинадцята Київська державна нотаріальна контора Головного територіального управління юстиції у м.Києві, про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.
Не погодившись із таким судовим рішенням,  ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Цисаря І.О. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду, та постановити нове судове рішення, яким задовольнити заяву та встановити факт знаходження ОСОБА_1 на утриманні ОСОБА_2 з 28 січня 1992 року по день його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення факту її перебування на утриманні ОСОБА_2 з 28 січня 1992 року по день його смерті  ІНФОРМАЦІЯ_1 . Встановлення такого факту необхідно ОСОБА_1 , оскільки вона не має можливості оформити та отримати свідоцтво  на спадщину за законом через нотаріальну контору, що створює для неї перешкоду щодо розпорядження усім спадковим майном, що залишилось після смерті ОСОБА_2 .   
Вважає, висновок суду помилковим та передчасним, оскільки рішенням Мінського районного суду м.Києва від 16 червня 2000 року у справі 2-1492/2000 встановлено, що позивачка  ОСОБА_1 постійно проживала у спірній квартирі  разом з ОСОБА_2 , вела спільне господарство. 
Таким чином, той факт, що ОСОБА_1 постійно проживала у спірній квартирі з 1 січня 1989 року, вела спільне господарство з ОСОБА_2 на момент ухвалення рішення Мінського районного суду м.Києва від 16 червня 2000 року  слід вважати доведеним, і він не підлягає доведенню на підставі ч.4 ст. 82 ЦПК України.
 Крім того заявниця вказувала, що 1 січня 1989 року вона переселилася на постійне проживання в квартиру АДРЕСА_1 , наймачем якої на той час був ОСОБА_2 .
З моменту переселення  в зазначену квартиру та до самої смерті ОСОБА_2 , заявниця ОСОБА_1 та ОСОБА_2 жили однією сім`єю, вели спільне господарство, спільними коштами підтримували квартиру в належному технічному та санітарному стані.
ОСОБА_1 є пенсіонеркою за віком з 28 січня 1992 року.
Квартира АДРЕСА_1 була приватизована 23 грудня 1997 року на ім`я ОСОБА_2   і до цього часу цей статус не змінено.
ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У вересні 1999 року ОСОБА_1 подала заяву про прийняття спадщини до Одинадцятої  Київської державної нотаріальної контори. Відповідно до поданої заяви була заведена спадкова справа, але свідоцтво на спадщину видане не було. Інших заяв про прийняття спадщини ОСОБА_2 немає.    
ОСОБА_1 була прописана у спірну квартиру 8 травня 2001 року на підставі рішення Мінського районного суду м.Києва від 16 квітня 2000 року, яким за нею визнане право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Рішення суду ухвалене з урахуванням свідчень громадян ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які засвідчили, що ОСОБА_1 постійно проживала в квартирі АДРЕСА_1 , як дружина ОСОБА_2 . 
З моменту, коли заявниця ОСОБА_1 стала непрацездатною і до смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 знаходилась на утриманні останнього, оскільки мала невелику пенсію, проживала в квартирі ОСОБА_2 , користувалась його речами, меблями, побутовою технікою, вела спільне господарство. ОСОБА_2 доглядав за ОСОБА_1 та всіляко опікувався нею. Догляд та опіка з боку ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 носила постійний та систематичний характер на протязі семи років.
Судом першої інстанції постановлено передчасне та помилкове судове рішення, що позбавило заявника можливості у законний спосіб отримати права на майно, яке вона має право успадкувати, а також порушені норми процесуального права, оскільки заявником доведений факт перебування на утриманні з метою оформлення права на спадщину не прийняті судом до уваги.    
Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, що підтверджується зворотними повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с.76, 77,79) про поважність причин своєї неявки суд не повідомили.
За таких обставин, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.
Оскільки  рішення ухвалене  за відсутністю учасників справи, то  датою ухвалення рішення є дата складення повного судового рішення (ч.5 ст.268 ЦПК України).
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання,  перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Залишаючи заяву ОСОБА_1   без розгляду, суд першої інстанції виходив із того, що у даній справі існує спір про право на спадкове майно, який вирішується в порядку позовного провадження.
Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
Положенням ч. 1 п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України  визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено  іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, що посвідчує факт, що має юридичне значення;  встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Відповідно до ч. 4 статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
Як на підставу для звернення до суду з заявою про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні, ОСОБА_1 посилається на те, що вона не може оформити та отримати свідоцтво про право на спадщину за законом через нотаріальну контору, що створює для неї перешкоду щодо розпорядження усім спадковим майном, що залишилося після смерті ОСОБА_2 .. 
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).
Частиною 2 ст. 1265 ЦК України передбачено, що у п`яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім`ї. Утриманцем вважається неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім`ї спадкодавця, але не менш як п`ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування.
За змістом частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
Наслідки пропуску строку для прийняття спадщини визначені статтею 1272 ЦК України. 
Згідно з положеннями ч.1, 2, 3 ст. 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.
Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.
Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.
Враховуючи, що з моменту смерті ОСОБА_2 , з яким заявник ОСОБА_1 проживала  однією сім`єю, пройшов рік, після спливу якого у територіальної громади виникло право вимагати визнати спадщину відумерлою, то наявні підстави вважати, що між особами які можуть претендувати на спадкове майно виник спір про право, який може бути розглянутий в порядку позовного провадження.
Доводи  апеляційної скарги  про те, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність спору про право, та те, що встановлення вказаного факту необхідне заявниці ОСОБА_1 для оформлення  та отримання свідоцтва про право на спадщину, а не для вирішення спору про право на спадщину, - є необґрунтованими та безпідставними, оскільки із заяви простежується спір про право, а саме: спір щодо права на спадкування за законом.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції постановлено передчасне та помилкове судове рішення, що позбавило заявника можливості у законний спосіб отримати права на майно, яке вона має право успадкувати, а також порушені норми процесуального права, оскільки доведений заявником факт перебування на утриманні з метою оформлення права на спадщину не прийняті судом до уваги, є безпідставними.    
Згідно з роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", що містяться у пункті 2 цієї постанови,  справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.
Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року.
В даному випадку спадщина відкрилась до 1 січня 2004 року, а тому факт доведення  постійного проживання заявниці ОСОБА_1 з померлим ОСОБА_2 не має правового значення. Крім цього, встановлення  зазначених обставин у рішенні суду по іншій цивільній справі не впливає в повній мірі на вирішення питання судом про встановлення факту перебування на утриманні, оскільки має окремий предмет доказування.
Порушень норм процесуального права, які призвели б до скасування судового рішення, колегією суддів не установлено.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують  і не дають підстав уважати, що оскаржувана ухвала  постановлена з порушенням норм процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права,  є законною та обґрунтованою,  підстав для її скасування чи зміни не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін. 
Керуючись  ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390  ЦПК  України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 , подану адвокатом Цисарем Ігорем Олександровичем,- залишити без задоволення.
 Ухвалу Оболонського районного суду м.Києва від 13 липня 2020 року -  залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач:                                                              О.І. Шкоріна  

Судді:                                                                             О.Ф. Мазурик  

                                                                                       Л.Д. Поливач