Ухвала
Іменем України
1 грудня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 2602/627/12
провадження № 51-1199км20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі – Суд) у складі:
головуючого	ОСОБА_1 ,	
суддів	ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,	
за участю:	 	
виправданого	ОСОБА_4 ,	
прокурора 	ОСОБА_5 ,	
розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції, на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 13 листопада 2017 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 4 грудня 2019 року щодо
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м. Києва,
виправданого у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого частиною 2 статті 286  Кримінального кодексу України (далі – КК).
Оскаржені судові рішення
1.  Органами досудового слідства ОСОБА_4 обвинувачувався в тому, що він                           25 січня 2011 року приблизно о 12:00, керуючи автомобілем «Renault Mаgnum 480.26», рухався по вул. Привокзальній у м. Києві. Наближаючись до трамвайної зупинки, ОСОБА_4 зупинив автомобіль у крайній лівій смузі перед нерегульованим пішохідним переходом для того, щоб дати дорогу пішоходам. На зупинці зупинився трамвай, водій якого відкрив двері для висадки та посадки пасажирів. У цей же час ОСОБА_6 стала переходити дорогу по пішохідному переходу справа наліво по напрямку руху автомобіля. ОСОБА_4 продовжив рух від трамвайної зупинки ще до того, як пішоходи залишили проїзну частину та двері трамвая зачинились, внаслідок чого всупереч вимогам пункту 1.5, підпункту «б» пункту 2.3, пунктів 10.1, 18.1 та 18.8 Правил дорожнього руху (далі – ПДР), виїхавши на пішохідний перехід, він допустив наїзд на ОСОБА_6 . У результаті дорожньо-транспортної пригоди від отриманих тілесних ушкоджень потерпіла загинула на місці події.
2.  Дарницький районний суд м. Києва вироком від 13 листопада 2017 року виправдав ОСОБА_4 у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого частиною 2 статті 286 КК.
3.  Київський апеляційний суд ухвалою від 4 грудня 2019 року залишив вирок без змін.
Вимоги і доводи касаційної скарги 

4.  У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону, просить скасувати оскаржені судові рішення, а кримінальну справу щодо ОСОБА_4 направити на новий судовий розгляд в іншому складі суду.
5.  На думку сторони обвинувачення, суд першої інстанції не надав належної оцінки показанням свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та не співставив їх з іншими доказами, що призвело до постановлення виправдувального вироку. Прокурор вважає, що в сукупності з іншими доказами ці показання доводять, що водій ОСОБА_4 розпочав свій рух та перетнув лінію розмітки нерегульованого пішохідного переходу в той момент, коли здійснювалась висадка і посадка пасажирів трамвая, що зупинився. Також прокурор наполягає, що найімовірніше первинний контакт транспортного засобу з пішоходом відбувся в межах ділянки розмітки нерегульованого пішохідного переходу. 
6.  Апеляційний суд, на думку прокурора, зазначених порушень не усунув, провів судовий розгляд неповно та поверхнево, не перевірив усіх доводів апеляційної скарги прокурора, а ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статті 377 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року  (далі — КПК 1960 року). 
Позиції  учасників під час касаційного розгляду

7.  Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило. 
8.  У судовому засіданні виправданий та прокурор не підтримали доводів касаційної скарги сторони обвинувачення та просили залишити оскаржені судові рішення без зміни. 
Оцінка Суду

9.  Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, дослідивши матеріали кримінальної справи та доводи в касаційній скарзі, Суд дійшов висновку, що необхідно відмовити в задоволенні касаційної скарги.
10.  Відповідно до вимог статті 395 КПК 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
11.  У касаційній скарзі прокурор переважно не погоджується зі встановленими судом фактичними обставинами справи. Однак у силу статті 398 КПК 1960 року при вирішенні питання про наявність підстав для скасування судових рішень суд касаційної інстанції має керуватися статтями 370–372 цього Кодексу. Суд виходить з обставин справи, встановлених судами попередніх інстанції, якщо тільки стороною не продемонстровано, що встановлення цих обставин було проведено з порушенням процесуального закону.
12.  Згідно з положеннями частини 3 статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, і на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь.
13.  Виправдувальний вирок постановляється у випадках, коли не встановлено події злочину, коли в діянні підсудного немає складу злочину, а також коли не доведено участі підсудного у вчиненні злочину (частина 4 статті 327 КПК 1960 року). 
14.  Цих вимог закону суд першої інстанції дотримався.
15.  Ухвалюючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції в процесі розгляду справи, забезпечивши змагальність сторін відповідно до частини 5 статті 16-1 КПК 1960 року, ретельно перевірив надані сторонами докази, навів їх детальний аналіз і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку.
 
16.  Суд першої інстанції визнав, що ОСОБА_4 розпочав рух через пішохідний перехід, коли переконався, що всі пішоходи закінчили переходити дорогу. Сторона обвинувачення не послалася на докази, які спростовують цей висновок суду. За таких обставин Суд не має підстав ставити під сумнів висновок судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_4 не порушив своїми діями правил, передбачених пунктом 1.5, підпунктом «б» пункту 2.3, пунктами10.1, 18.1 ПДР.
17.  Суд також визнав доведеним, що потерпіла рухалась не по пішохідному переходу, а перетинала дорогу за пішохідним переходом, коли ОСОБА_4 вже його проїхав, і перебувала поза межами видимості останнього, що позбавляло його можливості відреагувати на раптовий вихід пішохода на проїзну частину. Ці обставини суд установив на підставі аналізу сукупності доказів: показань допитаних у суді свідків та висновків експертів про особливості взаємодії частин автомобіля з тілом потерпілої.
18.  Суд, зокрема, послався на показання експерта, який пояснив, що первинний контакт потерпілої з транспортним засобом відбувся його правою бічною частиною, за кабіною в районі розташування задніх коліс причепа. За таких обставин, на думку експерта, немає сенсу розглядати технічну можливість уникнення наїзду, оскільки це пов`язано з оглядовістю з місця водія, рухом, темпом, відстанню тощо, а в момент безпосереднього контактування пішохід уже не перебував у полі зору водія, а тому останній не міг своїми односторонніми діями попередити чи уникнути даного контактування. Дії потерпілої могли призвести до таких наслідків, оскільки вона наближалась до транспортного засобу, а не автомобіль наближався до лінії руху пішохода.
19.  Крім того, суд хоча і не визнав доведеним, що потерпіла рухалась по пішохідному переходу, але проаналізував навіть цю версію і дійшов висновку, що після початку руху автомобіля через пішохідний перехід потерпілій відповідно до пункту 14.4 ПДР було заборонено виходити на пішохідний перехід, оскільки автомобіль, що розпочав свій рух, становив очевидну небезпеку для неї. Таким чином, Суд відхиляє доводи сторони обвинувачення про те, що суд залишив поза увагою цю версію подій, яка, зокрема, ґрунтувалась на показаннях свідка ОСОБА_7 .
20.  Суд погоджується з такою позицією суду першої інстанції та зазначає, що об`єктивна сторона злочину, передбаченого частиною 2 статті 286 КК, складається з порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту,  суспільно небезпечних наслідків,  причинного зв`язку між порушенням і наслідками. Відсутність хоча б одного з елементів об`єктивної сторони виключає можливість притягнення особи до кримінальної відповідальності.
21.  При виявленні причинного зв`язку необхідно враховувати не тільки дії (бездіяльність) водія, але й поведінку всіх інших учасників події (у тому числі пішохода), яка за конкретних обставин справи може виключити відповідальність водія, наприклад, якщо така поведінка зумовила технічну неможливість для водія уникнути шкідливого наслідку.
22.  Такого ж висновку дійшла колегія суддів у справі № 130/720/17 (провадження № 51?2134км19)[1].
23.  Суд також визнав доведеним, що ОСОБА_4 не порушив пункту 18.8 ПДР, оскільки почав рух до того, як трамвай розпочав посаду і висадку пасажирів. 
24.  Сторона обвинувачення посилається на те, що суди попередніх інстанцій не взяли до уваги показання свідка ОСОБА_8 , який зазначив, що ОСОБА_4 розпочав рух у той час, коли двері трамвая були відчинені. 
25.  Суд звертає увагу на те, що обставини справи не дали судам попередніх інстанцій підстав для висновку, що контактування потерпілої з автомобілем ОСОБА_4 відбулося на «тимчасовому пішохідному переході», тобто ділянці проїжджої частини дороги в межах зупинки трамвая під час посадки і висадки пасажирів. Отже, у судів попередніх інстанцій не було підстав вважати, що стверджуване обвинуваченням порушення пункту 18.8 ПДР перебуває у причиновому зв`язку з наслідками, що наступили.
26.  Таким чином, за встановлених судом фактичних обставин на підставі дослідження всіх представлених у справі матеріалів і неможливості отримання нових доказів, а також виходячи із закріпленого в статті 62 Конституції України принципу презумпції невинуватості та вимог статей 323, 327 КПК 1960 року про те, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь, суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення про невинуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину.
27.  Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду без зміни, зазначивши в ухвалі підстави прийняття такого рішення. При цьому порушень процесуального порядку збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів апеляційний суд не встановив та навів у своєму рішенні переконливі мотиви спростування апеляційної скарги прокурора. У касаційній скарзі прокурор не навів обставин, що були б підставами для скасування ухвали апеляційного суду, яка не суперечить вимогам статті 377 КПК 1960 року.
На підставі викладеного, керуючись статтями 394–396 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 13 листопада 2017 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 4 грудня 2019 року щодо  ОСОБА_4 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора – без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає. 
 
Судді:

ОСОБА_1                           ОСОБА_2                                  ОСОБА_3 

[1] Постанова Верховного суду від 24 березня 2020 року № 130/720/17 (провадження № 51-2134км19)