УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 686/6572/19
Провадження № 22-ц/4820/1064/20
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

06 жовтня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Янчук Т.О.,
       секретарі        судового засідання        Шевчук Ю.Г.,
                       Журбіцький В.О.,
       з участю        представниці позивача         ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Ясенівської сільської ради Ярмолинецького району Хмельницької області про визнання довіреності недійсною за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 березня 2020 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з уточненим у подальшому позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Ясенівської сільської ради Ярмолинецького району Хмельницької області (далі – Рада) про визнання довіреності недійсною.
ОСОБА_2 зазначив, що 2 серпня 2018 року ОСОБА_7 видав довіреність, посвідчену посадовою особою виконавчого комітету Ради, якою уповноважив Ватраса В.А., Ксьонзика Ю.Ю., Гришнюка О.М., ОСОБА_6 на представництво своїх інтересів у суді. На підставі цієї довіреності ОСОБА_3 від імені ОСОБА_7 був пред`явлений до нього позов для вирішення спору щодо права на спадкування. На час видачі оспорюваної довіреності ОСОБА_7 страждав на стійке психічне захворювання, не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними. Крім того, ця довіреність посвідчена посадовою особою органу місцевого самоврядування не за місцем проживання ОСОБА_7 та за відсутності документів, які посвідчують особу довірителя. Волевиявлення ОСОБА_7 не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, а довіреність видана з порушенням норм чинного законодавства та є недійсною в силу ст.ст. 203, 215, 225 ЦК України.
За таких обставин ОСОБА_2 просив суд визнати довіреність ОСОБА_7 від 2 серпня 2018 року, посвідчену посадовою особою Ради (реєстраційний №46), недійсною (нікчемною).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 березня 2020 року в позові відмовлено.
Суд керувався тим, що недійсність оспорюваної довіреності не доведена належними та допустимими доказами.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що на момент видачі довіреності волевиявлення ОСОБА_7 не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, а довіреність вчинена з порушенням її форми та порядку посвідчення. Суд першої інстанції не врахував норми чинного законодавства, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позову.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 ,  ОСОБА_6 , Рада не подали відзив на апеляційну скаргу.

2.        Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.
Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Суд першої інстанції не застосував закон (ст.ст. 15, 16, 25, 1218 ЦК України), який підлягав застосуванню, неправильно витлумачив норми ст.ст. 237, 248 ЦК України та не дотримався положень ст.ст. 46, 48, 255 ЦПК України.
У зв`язку з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права оскаржуване рішення суду про відмову у позові до ОСОБА_7 підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі в цій частині вимог, а в решті рішення суду слід змінити.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

ОСОБА_2 є сином  ОСОБА_7 . 
Між ними виник спір з приводу права на спадщину, яка відкрилася внаслідок смерті відповідно їх баби та матері,  ОСОБА_8 .
Місце проживання ОСОБА_7 зареєстровано у кв. АДРЕСА_1 .
2 серпня 2018 року ОСОБА_7 видав ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 довіреність, посвідчену секретарем виконавчого комітету Ради Сасюк В.М. (зареєстровано в реєстрі за №46), якою уповноважив останніх (кожний діє окремо) представляти його інтереси в усіх органах державної влади України, органах місцевого самоврядування, (міських, районних, сільських, селищних рад), в усіх необхідних підприємствах, установах та організаціях, незалежно від їх підпорядкування та форм власності, в банківських установах, судових органах будь-якої юрисдикції, приймати участь при розгляді цивільних справ у місцевих і апеляційних судах, вищих спеціалізованих судах, у Верховному Суді України, включаючи перегляд рішень, ухвал, постанов суду за нововиявленими обставинами, з усіма правами і обов`язками, передбаченими діючим законодавством України для позивача, відповідача або третьої особи; у Ярмолинецькому центрі надання адміністративних послуг з питань Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, яке знаходиться на території Ярмолинецького району Хмельницької області та отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію власності.
Згідно висновку комісійної судово-психіатричної експертизи №450 від 3 вересня 2020 року ОСОБА_7 на час видачі ним 2 серпня 2018 року довіреності, посвідченої секретарем виконавчого комітету Ясенівської сільської ради Ярмолинецького району Хмельницької області Сасюк В.М. (реєстраційний номер 46), страждав психічним захворюванням у вигляді судинної деменції. ОСОБА_7 на час видачі цієї довіреності не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Щодо вирішення позовних вимог до ОСОБА_7 .

Застосовані норми права

Статтею 24 ЦК України встановлено, що людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.
Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.
За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю (ч. 1 ст. 244 ЦК України).
В силу п. 6 ч. 1 ст. 248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється, в тому числі у разі смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. У разі смерті особи, яка видала довіреність, представник зберігає своє повноваження за довіреністю для ведення невідкладних справ або таких дій, невиконання яких може призвести до виникнення збитків.
Статтями 1216, 1217 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Із положень ст. 46 ЦПК України слідує, що здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи.
Як передбачено ст. 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
За змістом з ч. 1 ст. 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.
Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що загальна цивільна правоздатність фізичної особи, тобто здатність людини набувати цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, припиняються внаслідок її смерті.
Представництво у цивільних правовідносинах виникає на підставі визначених законодавством юридичних фактів. Однією з підстав виникнення представництва є договір.
Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Права та обов`язки суб`єктів такого представництва припиняються внаслідок смерті особи, яка видала довіреність, і не входять до складу спадщини.
У свою чергу, цивільно-процесуальна правоздатність виникає в особи, зокрема, сторони у спорі, з моменту виникнення цивільних процесуальних правовідносин і припиняється у момент її смерті.
Процесуальним правонаступництвом є заміна сторони або третьої особи (попередника) іншою особою (правонаступником) у зв`язку з вибуттям із процесу суб`єкта спірного або встановленого рішенням суду правовідношення, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов`язки попередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього.
Процесуальний закон визначає порядок процесуального правонаступництва лише у тих випадках, де сторона або третя особа – учасники процесу, вибули з певних причин, у тому числі й у зв`язку зі смертю після відкриття провадження у справі.
Процесуальне правонаступництво тісно пов`язане з матеріальним, оскільки процесуальне правонаступництво передбачає перехід суб`єктивного права або обов`язку від однієї особи до іншої в матеріальному праві. При цьому незалежно від підстав матеріального правонаступництва, процесуальне правонаступництво допускається лише після того, як відбудеться заміна в матеріальному правовідношенні.
Закриття провадження у справі – це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з яким закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
Однією з підстав закриття провадження цивільної справи є смерть фізичної особи – сторони у справі якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва. За таких обставин суд зобов`язаний закрити провадження у справі незалежно від кількості процесуальних дій, які були вчинені судом та учасниками судового процесу під час розгляду справи.
Ухвалою суду першої інстанції від 11 червня 2019 року (т. 1 а.с. 60) відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 , до участі в якій ОСОБА_7 був залучений як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів.
Уточнивши свої вимоги заявою від 5 липня 2019 року (т. 1 а.с. 66-70), ОСОБА_2 пред`явив позов до ОСОБА_7 як відповідача у справі.
Згідно свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 від 8 жовтня 2019 року (т. 1 а.с. 97) ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Правовідносини представництва за довіреністю не допускають матеріального правонаступництва, внаслідок чого смерть ОСОБА_7 була підставою для закриття провадження у справі на підставі п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України в частині позову до померлого.
Не врахувавши вказаних обставин і норм чинного законодавства, суд першої інстанції помилково розглянув позов ОСОБА_2 до ОСОБА_7 по суті заявлених вимог, а тому в цій частині оскаржуване рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Щодо вирішення спору по суті заявлених вимог

Застосовані норми права

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).
Статтею 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
В силу ст. 215 ЦК України слідує, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.  Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Як передбачено ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті – за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі (ч. 3 ст. 244 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.
За змістом п. 1 ч. 1 ст. 34 Закону України від 2 вересня 1993 року №3425-ХІІ «Про нотаріат» (далі – Закон №3425-ХІІ) нотаріуси посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності тощо).
До нотаріально посвідчених довіреностей прирівнюються довіреності осіб, які проживають у населених пунктах, де немає нотаріусів, посвідчені уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, крім довіреностей на право розпорядження нерухомим майном, довіреності на управління і розпорядження корпоративними правами та довіреностей на користування та розпорядження транспортними засобами (п. 4 ч. 2 ст. 40 Закону №3425-ХІІ).
Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону №3425-ХІІ слідує, що порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року №419 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 6 липня 2006 року №940) затверджено Порядок посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених (далі – Порядок).
Згідно з п 6 Порядку посадові, службові особи встановлюють особу, що звернулася за посвідченням заповіту чи довіреності, та перевіряють її цивільну дієздатність.  Встановлення особи громадянина України здійснюється за паспортом громадянина України, паспортом громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичним чи службовим паспортом, тимчасовим посвідченням громадянина України, виданим у зв`язку із втратою паспорта, тимчасовим посвідченням громадянина України, виданим у зв`язку з набуттям громадянства України, посвідченням особи на повернення в Україну.
Як передбачено п. 26 Порядку посадові, службові особи посвідчують довіреність, складену однією особою на ім`я одного або кількох представників або осіб, яких представляють, з чітко визначеними юридичними діями, що належить вчинити.  У тексті довіреності зазначаються місце і дата її складення (підписання), прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання представника і особи, яку представляють, а в разі потреби – посади, які вони займають. У довіреності на ім`я адвоката зазначаються місце і дата її складення (підписання), прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання особи, яку представляють, у разі потреби – посада, яку вона займає, а також прізвище, ім`я, по батькові адвоката, номер і дата видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, організаційна форма здійснення адвокатської діяльності.
У разі посвідчення довіреності на ведення справи в суді посадова, службова особа роз`яснює довірителю, що представник вправі вчиняти від його імені всі процесуальні дії. Обмеження повноважень представника щодо вчинення певних процесуальних дій обумовлюються в довіреності (п. 29 Порядку).
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі – Конвенція) встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним (п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України).
В силу ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом ст. 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності, тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що довіреність – це письмове повноваження, надане однією особою (довірителем) іншій особі (представнику) для представництва перед третіми особами.
За своєю правовою природою видача довіреності є одностороннім правочином, який має відповідати не лише спеціальним вимогам закону, що регулюють відносини представництва, а й усім загальним умовам дійсності правочинів.
Довіреність складається у письмовій формі та може бути посвідчена нотаріусом або іншими посадовими особами, в тому числі уповноваженою на це особою органу місцевого самоврядування.
Чинне законодавство встановлює певні вимоги до змісту довіреності та порядку її посвідчення.
Зокрема, уповноважена посадова особа органу місцевого самоврядування вправі посвідчити довіреності фізичних осіб, які проживають у населеному пункті, де немає нотаріусів, крім довіреностей щодо здійснення правомочностей відносно певного виду майна. Посадова особа, яка посвідчує довіреність, зобов`язана встановити особу довірителя та визначити обсяг його цивільної дієздатності. У довіреності зазначається місце і дата її складення (підписання), прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання представника і особи, яку представляють, а в разі потреби – посади, які вони займають. У довіреності на ім`я адвоката, крім того має бути зазначено свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та організаційна форма здійснення адвокатської діяльності.
Підставами для визнання правочину недійсним є недодержання однією стороною чи всіма сторонами вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, в тому числі вимог щодо змісту правочину та волевиявлення його учасників.
Якщо правочин суперечить нормам чинного законодавства, то його може бути визнано судом недійсним відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України.
Для чинності правочину волевиявлення його учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, тобто формування волевиявлення повинно бути вільним від факторів, що могли б викривити уяву особи про зміст правочину або створити бачення наявності внутрішньої волі за її відсутністю.
Правовим наслідком укладення особою правочину з дефектом волі є недійсність цього правочину, в тому числі на підставі ст. 225 ЦК України.
Правила цієї статті поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, що не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Завданням цивільного судочинства є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Обраний позивачем спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення – гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) у справі Chahal v. the United Kingdom (заява №22414/93, п. 145, рішення від 15 листопада 1996 року) вказав, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань (див. рішення у справі Vilvarajah and Others v. the United Kingdom; заяви №№13163/87, 13164/87, 13165/87, 13447/87, 13448/87 52854/99, п. 122, від 30 жовтня 1991 року).
Також ЄСПЛ неодноразово зазначав (справа Afanasyev v. Ukraine, заява №38722/02, п. 75, рішення від 5 квітня 2005 року), що стаття 13 Конвенції гарантує доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасники мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (див. рішення у справі Aydin v. Turkey від 25 вересня 1997 року п. 103 та рішення у справі Kaya v. Turkey від 19 лютого 1998 року, п. 106).
При вирішенні спору про визнання недійсним правочину судом має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, та в чому полягає це порушення.
ОСОБА_2 обґрунтував свій позов тим, що на підставі оскаржуваної довіреності від імені ОСОБА_7 до нього був пред`явлений позов для вирішення спору щодо права на спадкування.
З матеріалів справи вбачається, що у серпні 2018 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_9 , ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 26 лютого 2019 року позов задоволено. Визначено ОСОБА_7 додатковий строк для подання ним до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, що відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_2 після смерті ОСОБА_8 , – 3 місяці, який слід обчислювати з дати набрання рішенням суду законної сили (справа №689/1769/18).
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 16 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 26 лютого 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові ОСОБА_7 відмовлено.
Отже, спір між сторонами вирішено.
Представництво інтересів ОСОБА_7 у справі №689/1769/18 здійснювали ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі довіреності від 2 серпня 2018 року, посвідченої секретарем виконавчого комітету Ради Сасюк В.М. (зареєстровано в реєстрі за №46).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, у зв`язку з чим в силу п. 7 ч. 1 ст. 248 ЦК України представництво за цією довіреністю припинено.
Зібрані докази вказують на те, що на момент видачі довіреності від 2 серпня 2018 року ОСОБА_7 страждав на психічне захворювання, не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними, а секретар виконавчого комітету Ради Сасюк В.М. посвідчила цю довіреність не за місцем проживання довірителя.
Разом із тим, у зв`язку з вирішенням спору про спадщину та припиненням дії оспорюваної довіреності задоволення позову ОСОБА_2 у справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, не призведе до реального захисту його цивільного права та інтересу.
Крім того, видача довіреності як односторонній правочин є дією однієї сторони, що створює обов`язки лише для особи, яка видала довіреність. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом.
Кожна сторона має право на участь у справі як особисто, так і через представника (ст.ст. 58, 60, 62, 217 ЦПК України). У довіреності визначаються повноваження представника в суді.
Перевірити повноваження представника сторони, а також законність документа, наданого на підставі таких повноважень, належить до обов`язку виключно суду, який розглядає справу, в якій така довіреність надана.
Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 26 червня 2019 року (справа №205/1649/16-ц, провадження №61-12805св18), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.
Таким чином, ОСОБА_2 обрав неефективний і неналежний спосіб захисту порушеного цивільного права, внаслідок чого заявлений ним позов не може бути задоволений.

Щодо вирішення позовних вимог до Ради

Застосовані норми права

Частиною 1 статті 2 ЦК України встановлено, що учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
В силу ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 26 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Відповідачем у цивільній справі є особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Також визначальною ознакою відповідача є те, що рішення у справі безпосередньо впливає на його права та обов`язки.
Визначення кола відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача, а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Цивільний процесуальний закон покладає саме на позивача обов`язок визначати відповідача у справі.
Якщо один із відповідачів у справі є неналежним, то за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
ОСОБА_2 заявив вимогу до Ради, посадова особа якої посвідчила довіреність ОСОБА_7 від 2 серпня 2018 року.
Разом із тим, зміст і характер відносин між сторонами, встановлені судами обставини справи засвідчують, що спір виник саме між позивачем ОСОБА_2 і відповідачами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з приводу правомочностей останніх за оспорюваною довіреністю.
Отже, Рада є неналежним відповідачем у справі та не може відповідати за пред`явленими вимогами, тому заявлений до неї позов не підлягає задоволенню.
Вказані обставини та норми чинного законодавства залишилися поза увагою суду першої інстанції, який відмовив у позові до Ради з інших мотивів, у зв`язку з чим, ухвалене ним рішення підлягає зміні.

3.        Висновки суду апеляційної інстанції та межі розгляду справи

Суд першої інстанції не врахував указаних норм матеріального та процесуального права і дійшов помилкового висновку, про те, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_7 підлягає вирішенню по суті вимог, а тому рішення суду в цій частині не може залишатися в силі.
Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, оскільки має місце неправильне застосування норм матеріального права.
Крім того, внаслідок неналежного застосування норм чинного законодавства суд першої інстанції неправильно виклав мотиви для відмови в позові ОСОБА_2 до інших відповідачів, хоча зробив правильні висновки по суті вирішеного спору. В цій частині рішення суду слід змінити.

Щодо судових витрат

Оскільки в позові ОСОБА_2 відмовлено, а в частині позовних вимог провадження у справі закрито, то в силу ст.ст. 141, 142 ЦПК України понесені ним судові витрати не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 255, 367, 374, 376, 377, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 березня 2020 року в частині відмови в позові до ОСОБА_7 скасувати, а провадження у справі в цій частині вимог закрити.
В іншій частині заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 березня 2020 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 8 жовтня 2020 року.

Судді:                                                        О.І. Ярмолюк

                                                                       А.В. Купельський

                                                                       Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції – Продан Б.Г.                
Доповідач – Ярмолюк О.І.                                                        Категорія 19