П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/901/20	
Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г.П.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді - доповідача - Стас Л.В.
суддів – Турецької І.О., Шеметенко Л.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним, скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , який є громадянином Ісламської Республіки Афганістану, звернувся з позовом до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (далі – відповідач, ГУ ДМС в Одеській області), в якому просив визнати протиправним та скасувати Наказ ГУ ДМС України в Одеській області № 16 від 24.01.2020 р. «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту». Також позивач просив зобов`язати відповідача, відповідно до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В обґрунтування позову зазначав про протиправність оскаржуваного наказу, оскільки він прийнятий без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи. Так, відповідачем не прийнято до уваги реальні побоювання позивача за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності - Афганістану. Позивач зазначає, що у випадку повернення, його життю та свободі буде загрожувати небезпека, що суперечить ст.3 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод». 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2020року у задоволенні позову   ОСОБА_1 – відмовлено.
В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2020 року та прийняти нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. 
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилався на доводи, ідентичні доводам викладеним у позовній заяві та наголошував на тому, що судом першої інстанції не прийнято до уваги інформацію стосовно ситуації по країні походження позивача, яка виключає можливість прийняття рішення про відмову про оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також апелянт вважає, що судом першої інстанції не враховано, що на даний момент позивач не може повернутися до країни свого походження через загрозу його життю внаслідок погроз від представників терористичного угрупування «Талібан» через професійну діяльність його батька, який був військовим та через відсутність належного захисту зі сторони представників влади країни від незаконних дій неурядових збройних формувань.
У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач посилався на доводи, які узгоджуються з висновками суду першої інстанції, у зв`язку з чим просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Зокрема, відповідач підкреслює, що причини викладені позивачем в заяві про надання міжнародного захисту не пов`язані з обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства або належності до певної соціальної групи та політичних переконань. Отже, висновки суду першої інстанції стосовно правомірності прийнятого відповідачем наказу про відмову у прийнятті рішення про визнання біженцем позивача є законними.
Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Ісламської Республіки Афганістану, уродженець провінції Капіса, с. Даліар, до виїзду з країни проживав в с. Даліар. За національністю афганець, за етнічною належністю таджик, за віросповіданням мусульманин-суніт (канонів релігії дотримується повністю). Рідна мова - дарі, позивач володіє наступними мовами: урду, російська - на рівні спілкування. Офіційно неодружений, одружений не був, в цивільному шлюбі на території України не перебуває. Дітей не має. Позивач має базову середню освіту яку здобув на території Афганістану, проте доказів на підтвердження зазначеного факту не надано.
Щодо трудової діяльності позивач повідомив, що в країні громадянської належності він працював землеробом, в Україні працював на Промринку « 7км» вантажником один тиждень.
Позивач повідомив, що він ніколи не був членом жодної політичної, релігійної або громадських організацій як в країні громадянської належності, так і поза її межами, не є військовозобов`язаним, до кримінальної відповідальності не притягувався.
Щодо виїзду з країни громадянської належності, позивачем зазначено приблизний період, наприкінці осені 2019 року. Виїзд за межі Афганістану здійснено нелегально, за допомогою автомобільного транспорту. Точний маршрут слідування позивачем не наведений. Державний кордон України, за твердженням позивача, він перетнув 14.11.2019р., нелегально, поза пунктом пропуску.
13.02.2020 року позивач звернувся до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує міжнародного захисту, після того, як 2 місяці перебував на території України у якості нелегального мігранта (з 14.11.2019р. по 13.02.2020р. (день звернення до територіального підрозділу ДМС)), всупереч діючому законодавству.
Щодо причин виїзду з країни громадянської належності, як вбачається з матеріалів особової справи, позивач зазначив побоювання за власне життя, та зазначив, що він зазнав погроз від представників терористичного угрупування «Талібан», які надходили на мобільний телефон.
За результатами розгляду особової справи заявника Управління дійшло висновку, що ОСОБА_1 не підпадає під критерії визначення біженців та осіб, які потребують додаткового захисту у відповідності статті 1 Закону, що оформлено висновками про відмову у визнанні біженцями та особами, які потребують додаткового захисту від 24.01.2020 року.
Висновок Управління обґрунтований тим, що за результатами розгляду встановлено відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення до країни громадянської належності.
Наказом ГУ ДМС в Одеській області № 16 від 24.01.2020 року ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Вважаючи протиправним оскаржуваний наказ позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для визнання протиправним оскаржуваного наказу відповідача, оскільки доводи наведені позивачем у заяві про надання міжнародного захисту не знайшли свого підтвердження, а історія переслідування позивача є необґрунтованою. Крім того, суд виходив з того, що встановлені під час опитування позивача розбіжності свідчать про те, що його виїзд з країни громадського походження містить в більшій мірі економічну та соціальну складову, аніж обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань на Батьківщині.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів виходить із такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.
Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.
Згідно з п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець – особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з п. 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
За змістом п. п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Відповідно до ч. 1 ст.7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
При оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно із ч.12 ст.7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім`єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз`яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги відповідно до закону, що регулює надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.
Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.
Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців» (16 грудня 1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. За загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює певне твердження. 
Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Разом з цим, як встановлено судом та підтверджується  матеріалами справи позивачем до заяви про надання міжнародного захисту не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти переслідування в країні походження, які б слугували причиною його вимушеного від`їзду до України, позивач не надав, та таких, що заслуговують на увагу, пояснень не навів. Крім того, позивачем не було надано до ГУДМС в Одеській області доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування в Афганістані та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації або переслідувань.
Також позивачем, як шукачем захисту не було надано як до ГУДМС в Одеській області, так і до суду документів, які можуть бути доказом того, що йому загрожує небезпека у разі повернення до країни громадянської належності. 
Так, судом встановлено, що виїзд позивача з Афганістану не пов`язаний з переслідуванням за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або ж побоювання зазнати серйозної шкоди.
За результатами аналізу матеріалів клопотань позивача встановлено, що історія переслідування ОСОБА_1 не містить жодних документальних підтверджень та є необґрунтованою, а заява про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону.
Суд першої інтстанцї доречно зазначив, що аналіз матеріалів особової справи позивача дає можливість дійти висновку, що він не переслідувався в регіоні постійного проживання за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, належності до певної соціальної групи (арк. 8 протоколу співбесіди від24.01.2020р.). По відношенню до позивача не застосовувалося фізичне насилля або утиски в регіоні постійного проживання за конвенційними ознаками визначення статусу біженця. Аналіз проведених із позивачем анкетування та протоколу співбесіди також дає можливість дійти висновків щодо відсутності у нього побоювань стосовно повернення до регіону постійного проживання у зв`язку із ймовірною загрозою зазнати смертної кари, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання за вищевказаними ознаками, відповідно до п.13 ст. 1 вищевказаного Закону. 
В обґрунтування можливого застосування по відношенню до позивача фізичного насилля, ним були зазначені такі обставини: влітку 2019 року група невідомих осіб здійснила напад на автомобіль, в якому їхав він зі своїм батьком по дорозі з м. Кабул до с. Даліар. В ході нападу, відносно позивача та його батька було застосовано фізичне насилля, а саме батько позивача отримав ножові поранення, які в подальшому, зі слів позивача, стали причиною його смерті, а сам позивач після ножового поранення у живіт, протягом 1 місяця перебував на стаціонарному лікуванні. Він має особисті переконання, що зазначене відбувалось саме представниками терористичного угрупування «Талібан» (протокол співбесіди від 24.01.2020р., а.с. 128-139).
За твердженням позивача, після наведеної вище події, йому тричі, з періодичністю три дні між дзвінками, особисто телефонували представники «Талібану» та висловлювали погрози. Період в який відбувся дзвінок позивачем зазначено приблизно, більше 1 року тому.
З цього приводу суд слушно зазначив, що згідно матеріалів особової справи позивача можливо визначити, що з моменту особистого отримання вищезазначеної погрози від талібів до моменту виїзду з Афганістану, шукач захисту продовжував проживти у дядька на протязі 10-11 місяців та протягом зазначеного часу погроз більше не отримував.
На території Батьківщини у позивача не виникало жодних конфліктів з представниками органів державної влади, а також антидержавними формуваннями. Він не перебував та не перебуває на момент звернення в офіційному розшуку на території Афганістану.
Докази звернення до правоохоронних органів Ісламської Республіки Афганістан стосовно наведених вище подій у матеріалах справи відсутні, в анкеті та протоколі співбесіди позивачем також не вказано інформації про звернення до правоохоронних органів..
За таких підстав можна дійти висновків, що позивач звертається до міграційного органу з метою легалізувати власне перебування на території України, про що він неодноразово стверджує під час проведення процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Крім того, шукачем захисту не було надано жодного підтвердження того, що складна ситуація в країні походження має безпосереднє відношення до нього для вирішення питання щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а також до постійного місця проживання особи.
Аналіз актуальної інформації за країною походження свідчить про значні успіхи представників органів державної влади щодо нейтралізації діяльності антидержавних угруповань на території Афганістану, покращення ситуації в галузі безпеки в місті Кабул.
Згідно з інформацією за країною походження НАТО підтверджує прихильність до співробітництва з Афганістаном. В Брюсселі відбулося відкриття зустрічі начальників штабів НАТО, в ході якої готується розгляд перспектив місії військового альянсу в Афганістані. Крім цього, голова військового комітету НАТО зазначив, що ситуація з безпекою залишається непростою, однак афганські сили оборони та охорони правопорядку докладають великих зусиль для того, щоб забезпечити безпеку своєї країни і виключити її перетворення в притулок терористів.
Важливим є той факт, що згідно з інформацією за країною походження уряд Афганістану піклується про здоров`я населення, а також про належне медичне забезпечення громадян. Так, доступність медичних центрів суттєво зросла останнім часом (джерело: http://www.bakhtarnews.com.af/ens/health/item/3 7529- world-health- day - marked- in- kabul. html   ).
Враховуючи необґрунтованість історії переслідування позивача та проаналізовану ІКП, якою підтверджений належний рівень життя позивача в країні громадянської належності, вбачається, що він має усі можливості для повернення до регіону попереднього постійного місця проживання (м. Кабул, Афганістан).
Таким чином, колегія суддів вважає, що аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду позивача з Афганістану з позиції надання міжнародного захисту в Україні, під час перебування в регіоні постійного проживання. Крім того, перебуваючи поза її межами позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
З огляду на викладене висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факт переслідувань його в країні громадської належності за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань є обґрунтованими.
Позивачем не було доведено існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі у країні своєї громадянської належності, відносно позивача не здійснювались дії, які можливо визначити як акти переслідування за конвенційними ознаками статусу біженця, а саме пов`язані ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що в свою чергу не створює умов для визнання особи біженцем у відповідності до п. 1 ч.1 статті 1 Закону.
Згідно із ч.ч. 4, 6, 7 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.
Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, а також за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
За результатами вивчення матеріалів особової справи позивача відповідачем 24.01.2020 року  було складено висновок щодо відсутності згідно Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та стосовно якого встановлено, що загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, передбачених п. п. 1, 13 ч.1ст.1 цього Закону обставин, у тому числі тих, що вказав позивач та винесено Наказ № 16 від 24.01.2020 року «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».
Колегія суддів вважає такий висновок та оскаржуваний наказ правомірним, оскільки аналіз  матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні її громадянської належності, дозволяє зробити висновок, що позивачем не доведено неможливість повернення до країни громадянської належності через об`єктивні  побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». 
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
За правилами ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що ГУ ДФС  України в Одеській області довело правомірність свого Наказу № 16 від 24.01.2020 року «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».
Доводи апеляційної скарги щодо поверхневого розгляду питання щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та невжиття всіх необхідних заходів для встановлення обставин на які позивач посилався у заяві, на думку колегії суддів в повній мірі спростовуються матеріалами справи, а саме наявною в матеріалах справи копією особової справи позивача.
Крім того, на думку колегії суддів, ані під час співбесіди ані під час розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанцій апелянтом  не надано жодних конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу його життю, безпеці або свободі у разі повернення до Батьківщини.
Відповідно до ст. 242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ст.ст. 315, 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. 
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують, а тому апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329  КАС України, суд – 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним, скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає. 

Дата складення повного судового рішення 15.10.2020р. 

Головуючий суддя 	 	Стас Л.В.	
Судді	    	Шеметенко Л.П.    Турецька І.О.