Ухвала
іменем України 
28 грудня 2020 року
м. Київ
справа №642/3940/19
провадження № 51-5564ск20
Верховний  Суд  колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального  суду  у   складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів:                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,                    
розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Ленінського районного суду м. Харкова                   від 11 грудня 2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року,
встановив:
За вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2019 року 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Липняжка Добровеличківського району Кіровоградської області та жителя м. Харкова, визнано винуватим та засуджено:
-         за ч. 2 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання                   у виді позбавлення волі на строк 1 рік;
-         за ч. 1 ст. 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_4 покарання у виді 3 роки позбавлення волі. 
 
Районний суд встановив, що ОСОБА_4  21 травня 2019 року, у невстановлений час, перебуваючи в кафе поблизу залізничної станції м. Балаклія Харківської області незаконно придбав корпус від ручної гранати Ф-1 та підривач до неї, тобто вибухову речовину та вибуховий пристрій, які незаконно зберігав при собі до їх виявлення та вилучення у нього працівниками поліції 23 травня 2019 року     в м. Харкові.
Крім того, ОСОБА_4 31 липня 2019 року близько 07:40, перебуваючи                             у магазині «Вовчанський м`ясокомбінат» на вул. С. Грицевця, 33-А у м. Харкові, повторно, шляхом зловживання довірою заволодів мобільним телефоном «Lenovo S 820» який належав потерпілій ОСОБА_6 , завдавши їй матеріальної шкоди на суму 820 гривень .
Харківський апеляційний суд ухвалою від 11 серпня 2020 року залишив вирок без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , не оспорюючи доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні вказаних злочинів, порушує питання про зміну судових рішень через неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, вважаючи його занадто суворим. Просить застосувати ст. 69 КК та пом`якшити засудженому                   ОСОБА_4 призначене покарання до 3 років обмеження волі, визнавши відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 66 КК пом'якшуючою покарання обставиною, окрім його щирого каяття у вчиненому, й активне сприяння розкриттю злочину. На думку захисника, при постановленні рішень суди першої та апеляційної інстанцій не у повній мірі врахували особу засудженого, не взяли до уваги його характеристики за місцем проживання та дані  про стан здоров`я. 
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
Згідно зі ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання             й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину з урахуванням особи винного суд може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі.
Як убачається з наданих до касаційної скарги копій судових рішень, районний суд, обґрунтовуючи свій висновок у вироку щодо виду та розміру покарання, яке підлягало призначенню ОСОБА_4 згідно з вимогами ст. 65 КК, разом із ступенем тяжкості вчинених злочинів, які за класифікацією ст. 12 КК відносяться до тяжкого злочину та злочину середньої тяжкості, також урахував й дані про особу засудженого, який раніше неодноразово судимий, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується задовільно, не офіційно, але працює, має місце реєстрації, але за ним не проживає, має місце проживання, де проживає без реєстрації.   
Обставиною, яка пом`якшує покарання, суд визнав щире каяття засудженого. Обставин, які його обтяжують, суд не встановив.
При цьому судом також було взято до уваги досудову доповідь органу пробації, за висновком якого виправлення ОСОБА_4 не можливе без реального позбавлення або обмеження волі.
З огляду на ці обставини районний суд дійшов умотивованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на певний строк, оскільки саме таке покарання, з урахуванням тяжкості скоєних злочинів і даних про особу засудженого, буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
Обставин, які би давали підстави для застосування до засудженого положень ст. 69 КК  судом першої інстанції встановлено не було.
Таким чином, районний суд при призначенні покарання ОСОБА_4  дотримався приписів статей 50, 65 КК. 
Підстав вважати таке покарання явно несправедливим унаслідок суворості колегія суддів не вбачає.
Крім того, доводи, аналогічні наведеним у касаційній скарзі захисника, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який ці доводи належним чином розглянув і вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши обґрунтування прийнятого рішення.
Так, відповідаючи на доводи апеляційної скарги засудженого про неможливість відбування ним покарання у виді позбавлення волі через хронічні захворювання, апеляційний суд дійшов переконливого висновку про їх безпідставність та на його підтвердження навів відповідні мотиви, зазначивши, що ці обставини матеріалами справами не підтверджені, у тому числі непідтверджені і висновками  судово-медичної експертизи, про проведення якої обвинувачений мав право заявляти клопотання в суді першої інстанції.
Не надано доказів на підтвердження цього і захисником до матеріалів касаційної скарги.
Враховуючи наведене правових підстав стверджувати про суворість призначеного ОСОБА_4 покарання колегія суддів не знаходить.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Доводи касаційної скарги захисника про необхідність врахування позиції, викладеної у постанові Верховного Судувід 28 січня 2020 року в справі                № 743/977/18 є безпідставними, оскільки у провадженні, в якому вона була постановлена, на відміну від справи, у якій захисником подано касаційну скаргу, судом першої інстанції щире каяття обвинуваченого у вчиненому й активне його сприяння розкриттю злочину було визнано відповідно до ч. 1 ст. 66 КК як дві пом'якшуючі покарання обставини.
Переконливих аргументів на спростування висновків районного суду, з якими погодився й апеляційний суд, щодо відсутності у справі такої кількості обставин, які не лише пом`якшують покарання, а й істотно знижують ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_4 злочинів і є правовою підставою для призначення йому  основного покарання нижче від найнижчої межі, у касаційній скарзі захисника не наведено. 
Таким чином, зміст касаційної скарги та наведені у ній доводи не дають підстав для її задоволення, а тому колегія суддів вважає необхідним відмовити                             у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2  ч. 2 ст. 428 КПК. 
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Cуд
постановив:
у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_5 на вирок Ленінського районного суду м. Харкова                            від 11 грудня 2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року щодо ОСОБА_4 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                         ОСОБА_2                       ОСОБА_3