ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"07" жовтня 2020 р.           Справа№ 910/8063/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Ходаківської І.П.
суддів:            Демидової А.М. 
          Владимиренко С.В. 

за участю секретаря судового засідання: Зозулі Н.М.
за участю представників сторін:
від позивача:                      Білецький А.М.
від відповідача:                      Шкурко В.К.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу 
Товариства з обмеженою відповідальністю "ФОКУС МЕДІА"
на рішення господарського суду міста Києва від 21.07.2020 (повний текст рішення складено 22.07.2020)
у справі      № 910/8063/20 (суддя Турчин С.О.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "НОВИЙ ДРУК"
до                           Товариства з обмеженою відповідальністю "ФОКУС МЕДІА"
про                     стягнення 649 331,10 грн

                                                   ВСТАНОВИВ:

          Короткий зміст позовних вимог.

          В червні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "НОВИЙ ДРУК" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ФОКУС МЕДІА" про стягнення       649331,10 грн. заборгованості, з яких: 602837,02 грн. сума основного боргу, 22378,55 грн      - пеня, 18378,77 грн - 12% річних, 5736,76 грн      - інфляційні збитки.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором підряду на виготовлення друкованої продукції від 16.12.2013 №243.

          Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням господарського суду міста Києва від 21.07.2020 у справі №910/8063/20 позов задоволено частково, з Товариства з обмеженою відповідальністю      "ФОКУС МЕДІА"      на користь Товариства з обмеженою відповідальністю      "НОВИЙ ДРУК" стягнуто основний борг у сумі      502188,60 грн, пеню у сумі 22317,41 грн, 12% річних у сумі 15264,01 грн, інфляційні втрати      у сумі 5088,69 та витрати по сплаті судового збору в сумі 8172,88 грн.   В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
          
Рішення суду мотивовано тим, що сума заборгованості підтверджується зібраними у справі письмовими доказами. При цьому судом зауважено, що відповідачем не надано суду жодних доказів у підтвердження направлення повідомлень про настання форс-мажорних обставин із відповідним актом Торгово-промислової палати на виконання вимог п.8.3. договору та      ст.14,   14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні". Окрім того, за посиланням суду, відповідач був заздалегідь обізнаний зі змістом п. 7.3 договору в контексті обсягу відповідальності за прострочення оплати. Також, суд зробивши власний перерахунок заявлених до стягнення пені, інфляційних втрат по 12 % річних, дійшов висновку, що позивачем допущено помилки при здійсненні розрахунків, у зв`язку з чим позов задоволено частковою

Короткий зміст апеляційної скарги та її доводів.
          
Не погоджуючись з рішенням господарського суду міста Києва від 21.07.2020, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фокус Медія» звернулось з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати згадане рішення суду як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права - ст. 6, 617, 628 Цивільного кодексу України, ст. 236 Господарського процесуального кодексу України і ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.  

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що не ухилявся від виконання своїх зобов`язань за договором, а несвоєчасне виконання пов`язане з призупиненням діяльності відповідача у зв`язку  із заходами боротьби з поширенням коронавірусу, що на його думку є форс-мажорними обставинами. 

Також скаржник посилається на те, що позивачем не було дотримано порядку досудового врегулювання спору, встановленого п. 10.1 укладеного між сторонами договору підряду № 243 від 16.12.2013. Окрім того, згідно ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України суду надано право зменшити розмір штрафних санкцій.

Позиції інших учасників.

Позивач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скарну, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції згідно ч. 3   ст. 263 ГПК України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті та явка представників сторін. 
             
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.09.2020 справу № 910/8063/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Ходаківська І.П., судді:         Демидова А.М.,      Владимиренко С.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.09.2020 клопотання про поновлення пропущеного строку задоволено, поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю    "ФОКУС МЕДІА" строк на апеляційне оскарження рішення господарського суду міста Києва від 21.07.2020 у справі №910/8063/20 та відкрито апеляційне провадження у справі № 910/8063/20. Розгляд апеляційної скарги призначено на 07.10.2020.

У судове засідання 07.10.2020 з`явився представник відповідача, який надав свої пояснення по суті спору, просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

У судове засідання 07.10.2020 з`явився представник позивача, який надав свої пояснення по суті спору, просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

          Обставини справи, встановлені судом першої та перевірені судом апеляційної інстанції, визначення відповідно до них правовідносин.

          Як встановлено судом першої та перевірено судом апеляційної інстанції, відповідно до умов договір підряду від 16.12.2013      №243, укладеного між Товариством      з обмеженою відповідальністю "ФОКУС МЕДІА" та Товариством з обмеженою відповідальністю "НОВИЙ ДРУК", останнє взяло на себе зобов`язання за порученням відповідача як замовника виготовити друковану продукцію у відповідності з її описом і на умовах, які викладаються в додаткових угодах до цього договору, що є його невід`ємними додатками, та передати її замовнику у власність. Продукція виготовляється з матеріалів виконавця (п.1.1., п.1.2. договору).

Згідно з п.2.1., 2.4, 3.1      договору вартість та ціна продукції вказана в додатку №1 до даного договору. За умови відсутності додаткових угод, невід`ємною частиною договору є рахунки - фактури та накладні.

Умови платежів і порядок взаєморозрахунків визначаються додатковими угодами та рахунками-фактурами. 

Пунктом 4.3. договору встановлено, що передача - прийняття продукції за кількістю здійснюється шляхом оформлення і підписання сторонами товарної накладної. Продукція за товарною накладною приймається уповноваженим (на підставі довіреності) представником замовника на складі виконавця в місці знаходження вул. Магнітогорська, 1 в м. Києві.

За положеннями п. 4.5. договору якщо при передачі продукції      було виявлено недоліки. дефекти, брак, які виникли з вини виконавця, але замовник має можливість використання продукції за призначенням. Замовник приймає таку продукцію і зазначає виявлені недоліки, дефекти, брак у товарній накладній чи Акт і при йому - передачі виконаних робіт, також представники сторін повинні, протягом двох робочих днів після передачі продукції, підписати протокол, вказавши у ньому усі недоліки, дефекти, брак та причини їх виникнення.

Пунктом 3.5. договору передбачено, що замовник здійснює 100% оплату отриманої продукції протягом 30 календарних днів від дати отримання продукції від виконавця, якщо інше не передбачено додатковими угодами.

На виконання умов зазначеного вище договору позивачем в      період з 23.01.2020      по 11.03.2020 виготовлено      та передано      відповідачу продукцію на загальну суму 647019,84 грн, що підтверджується видатковими накладними: від 23.01.2020       № 206 на суму 78889,60 грн, 30.01.2020       № 318 від на суму 78941,52 грн, від 06.02.2020 № 451 на суму 79307,12 грн, від 13.02.2020      № 531 на суму 79358,83 грн, від 20.02.2020 № 654 на суму 80285,95 грн, від 26.02.2020 № 745 на суму 80209,30 грн, від 05.03.2020 № 874      на суму 82724,93 грн, від 12.03.2020 № 982 на суму 87302,59 грн, а також виданою відповідачем довіреністю      від 02.01.2020 на отримання товару.

Зазначені видаткові накладні, в яких мітиться посилання на договір від 16.12.2013      № 243, підписані уповноваженою особою відповідача без зауважень та застережень та скріплені його печаткою. 

Також, позивачем виставлено відповідачу рахунки на оплату: від 21.01.2020       № 20-0088 на суму      78889,60 грн, від 29.01.2020      № 20-0122 на суму 78941,52 грн., від 05.02.2020      № 20-0175 на суму 79307,12 грн, від 11.02.2020      № 20-0199 на суму      79358,83 грн, від 19.02.2020      № 20-0232 на суму      80285,95 грн, від 25.02.2020 № 20-0262 на суму      80209,30 грн, від 04.03.2020 № 20-0323 на суму      82724,93 грн, від 11.03.2020 № 20-0361 на суму 87302,59      грн.

Листом від 14.04.2020 №14/04/2020-1 позивач направив на адресу відповідача вимогу про сплату заборгованості за договором підряду на виготовлення друкованої продукції №243 від 16.12.2013.

З урахуванням того, що виготовлена та поставлена згідно із вище вказаними накладними продукція оплачена відповідачем частково: на суму 44182,82 грн (оплата 25.05.2020); заборгованість відповідача перед позивачем склала 602   837, 02 грн

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачем, на виконання зобов`язань за договором від 16.12.2013      №243 відповідачем в рахунок погашення  боргу сплачено: 
04.06.2020 - у сумі 15000,00 грн платіжним дорученням № 3234 від 04.06.2020; 
23.06.2020 -  у сумі 15000,00 грн платіжним дорученням № 3253 від 23.06.2020; 
23.06.2020 - у сумі 4706,90 грн платіжним дорученням 3254 від 23.06.2020; 
25.06.2020 - у сумі 30941,52 грн платіжним дорученням № 3261 від 25.06.2020;
30.06.2020 - у сумі 35000,00 грн. платіжним дорученням № 3269 від 30.06.2020.

Заборгованість у розмірі  15 000,00 грн сплачена відповідачем згідно із платіжним дорученням №3234 від 04.06.2020 на момент звернення позивача до суду із позовом.

Заборгованість у розмірі 85 648,42 грн сплачена відповідачем після звернення позивача до суду з позовом (дата звернення позивача до суду із позовом 04.06.2020 згідно відбитку штемпеля на поштовому конверті) та відкриття провадження у справі, зобов`язання відповідача зі сплати позивачу   заборгованості у сумі 85 648,42 грн припинилося на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

ТОВ «НОВИЙ ДРУК» заявлено позов про стягнення, окрім суми основної заборгованості, також 22378,55 грн      - пені, 18378,77 грн - 12% річних, 5736,76 грн      - інфляційних втрат.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи.

Згідно із частиною першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Частиною 1   статті 837 Цивільного кодексу України   передбачено, що за договором підряду одна      сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.
Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові (ч. 2 1   ст. 837 Цивільного кодексу України).

Згідно зі   ст. 526 Цивільного кодексу України, ч. 1   ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього   Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до   ст. 525 ЦК України   одностороння відмова від зобов`язання або зміна його умов не   допускається.

Матеріалами справи підтверджено факт існування у відповідача заборгованості у розмірі 502188,60 грн у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язання за укладеним з позивачем договором підряду, натомість доказів оплати заборгованості відповідачем не надано.

Відповідач посилається на те, що невиконання зобов`язання виникло у зв`язку із припинення ним своєї діяльності згідно із   постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS- CoV-2"   (зі змінами) та введенням на території України карантину, що, на його думку,      у відповідності до ч.2   ст.14-1 Закону України       "Про торгово-промислові палати в Україні"   є форс-мажорною обставиною (обставиною непереборної сили).

Відповідно до частини другої   статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Статтями 4.1, 4.2, 4.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії Торгово-промислової палати України від 18.12.2014 № 44 (5), Торгово-промислова палата України відповідно до   статті 14 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні"   здійснює засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) з усіх питань договірних відносин, інших питань, а також зобов`язань/обов`язків, передбачених законодавчими, відомчими нормативними актами та актами органів місцевого самоврядування, крім договірних відносин, в яких сторонами уповноваженим органом із засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) визначено безпосередньо регіональну ТПП.
ТПП України уповноважує регіональні ТПП засвідчувати форс-мажорні обставини з усіх питань, що належать до компетенції ТПП України, за винятком засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), що стосуються зобов`язань за:
- умовами зовнішньоторговельних угод і міжнародних договорів України;
- умовами зовнішньоекономічних договорів, контрактів, типових договорів, угод, в яких безпосередньо передбачено віднесення такої функції до компетенції ТПП України;
- умовами договорів, контрактів, типових договорів, угод між резидентами України, в яких безпосередньо передбачено віднесення такої функції до компетенції ТПП України.
У випадку настання тимчасової неможливості виконання регіональною ТПП своєї функції із засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), зокрема, через відсутність уповноваженої особи, окупацію території, настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) тощо дану функцію виконує ТПП України або інша регіональна торгово-промислова палата, найближча за розташуванням, якщо це не суперечить умовам договору, контракту, угоди тощо між сторонами, або за письмовою угодою сторін.

Як свідчать встановлені обставини справи пунктом 8.1. укладеного між сторонами договору передбачено, що сторони звільняються від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо договору, якщо вони виникли внаслідок непереборної сили чи стихійного лиха (форс-мажору).

Згідно із п.8.3. договору      сторона, що підпала під вплив таких обставин, протягом 2-х днів письмово інформує про це іншу сторону, підтвердивши настання таких обставин документально (акт торгово-промислової палати чи компетентного державного органу).

Водночас, частиною першою   статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", передбачено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

З огляду на викладене, виходячи з наведених норм законодавства та умов договору, підтвердженням існування форс-мажорних обставин є відповідний сертифікат Торгово-промислової палати України, а також своєчасне повідомлення про настання таких обставин.

В той же час, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження направлення відповідачем повідомлень про настання форс-мажорних обставин із відповідним сертифікатом Торгово-промислової палати матеріали справи на виконання вимог п.8.3. договору та      ст.14,   14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" матеріали справи не містять.

В п. 10.1. договору підряду № 243 від 16.12.2013 передбачено, що всі спірні питання і розбіжності усуваються сторонами шляхом переговорів, а у випадку недосягнення згоди - господарському суді відповідно до чинного законодавства України.

Спосіб захисту свого порушеного права шляхом досудового врегулювання спору не є обов`язковим до правовідносин, що складаються між сторонами, оскільки право особи на звернення до суду передбачено статтею 55 Конституції України, статтями 15, 16 Цивільного кодексу України та відповідними нормами Господарського процесуального кодексу України, а тому зобов`язання особи перед зверненням до суду скористатися даним способом захисту своїх прав є порушенням Конституції та інших нормативно-правових актів України. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 15.02.2018 у справі № 922/603/17.

Отже досудове врегулювання спору є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

За приписами частини першої   статті 230 ГК України, пункту 3 частини першої   статті 611 ЦК України, у разі порушення правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня).
Статтею 610 ЦК України   передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами частини 4   ст. 231 ГК України   у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з ч. 2   ст. 343 ГК України   платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. 

Тобто,   грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Наведене вище узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 10 квітня 2018 року у справі   № 910/10156/17   (провадження № 12-14гс18), від 11 квітня 2018 року у справі   № 758/1303/15-ц   (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі   № 686/21962/15-ц (14-16цс18).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року   № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі   № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18.

Приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили інший розмір процентів річних.

Пунктом 7.3 договору сторонами передбачено, що за порушення термінів сплати вартості продукції замовник, крім сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ на 12 % річних від вартості неоплаченої продукції з дня отримання продукції.

За таких обставин апеляційний господарський суд вважає правомірним висновок місцевого господарського суду про стягнення з відповідача суми основної заборгованості, а також пені, інфляційних втрат та 12 % річних, перерахунок яких обґрунтовано здійснено судом.

Стосовно посилання скаржника на те, що господарським судом першої інстанції не застосовано положення ст.ст. 233 ГК України та 551 ЦК України апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до   статті 233 ГК України   у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Право суду зменшувати розмір неустойки передбачене також частиною третьою   статті 551 ЦК України.

Аналіз приписів   статей 551 ЦК України,   233 ГК України   дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Відповідно до частини третьої статті   13, частини першої статті   76, частини першої статті   78, частини першої статті   79 ГПК України   кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі   статтею 86 ГПК України   суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.09.2019 зі справи № 904/4685/18).

Відповідно до ч. 1      ст. 13 Господарського процесуального кодексу України      судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною 1 ст.      73, ч. 1 ст.      74 Господарського процесуального кодексу України      встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ч. 1      ст. 76 Господарського процесуального кодексу України      належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

Апеляційний господарський суд зважає на те, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами винятковість обставин, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення про зменшення штрафних санкцій. 

В частині посилання скаржника на те, що ухвалу суду від 09.07.2020 про призначення справи до розгляду в судовому засіданні на 21.07.2020 лише 20.07.2020, суд апеляційної інстанції зважає на те, що будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеного факту відповідачем не надано та  спростовується матеріали справи. 
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"            встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до    ст. 269 ГПК України     суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно   зі ст. 276 ГПК України   суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Судові витрати.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків місцевого господарського суду, апеляційна скарга задоволенню не підлягає і судові витрати за її подання покладаються судом на скаржника відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ФОКУС МЕДІА" залишити без задоволення.

Рішення   господарського суду міста Києва від 21.07.2020 у справі   №910/8063/20  залишити без змін.

Поновити дію рішення   господарського суду міста Києва від 21.07.2020 у справі   №910/8063/20.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "ФОКУС МЕДІА".

Матеріали справи №910/8063/20 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 ГПК України.

          Повний текст судового рішення складено та підписано - 12.10.2020.

Головуючий суддя                                                            І.П. Ходаківська 

Судді                                                                                А.М. Демидова

                                                                                С.В. Владимиренко