ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
02 грудня 2020 року           справа №200/7225/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів: Міронової Г. М., Геращенка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1  на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 09 вересня 2020 р.  у справі  № 200/7225/20-а (головуючий І інстанції Кошкош О.О.) за позовом ОСОБА_1   до   Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,- 

                                                       ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі – відповідач, ВЧ), в якому просив: визнати протиправною бездіяльність щодо не проведення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.06.2019 по 15.04.2020; стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.06.2019 по 15.04.2020 у розмірі 170785,20 грн. виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення 550,9 грн. за 310 днів затримки.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 09 вересня 2020 року закрито провадження в адміністративній справі.
Позивач, не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду у суді першої інстанції. В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що однією із не основних і останніх вимог у справі №200/8441/19-а було зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України відповідно до ст.116,117 КЗпП України нарахувати та виплатити суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з лав Національної гвардії України у запас та виключенням із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 06.06.2019 до дня проведення повного розрахунку, як грошового забезпечення так і речового, виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення 560, 10 грн. за кожний день затримки розрахунку при звільненні. Суд не маючи жодного документу про приведення повного розрахунку не зміг встановити розмір компенсації, і вважав цю вимоги передчасною. Суд першої інстанції проігнорував, що з дня винесення рішення суду від 04.09.2019 по справі №200/8441/19-а, відповідач продовжував порушувати права, і повний розрахунок провів лише у квітні 2020 року тобто через 7 місяців, тим самими продовжуючи незаконні дії в частині позбавлення частину доходу. Апелянт зазначає, що наявність рішення суду, не звільняє відповідача від відповідальності і обов`язку, саме у день виключення із списків особового складу провести повний розрахунок. 
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що спір між ОСОБА_1 та Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України предметом якого є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.06.2019 по 15.04.2020 (день проведення розрахунку) вже було вирішено рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 04.09.2020 по справі №200/8441/19-а, яке набрало законної сили.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Стаття 238 КАС України встановлює вичерпний перелік підстав для закриття провадження в адміністративній справі.
Відповідно пункту 4 частини 1 статті 238 КАС України, суд закриває провадження у справі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Виходячи зі змісту цієї норми, достатньою та необхідною правовою підставою для закриття провадження у справі на підставі п. 4 ч. 1 ст. 238 КАС України є одночасна сукупність наступних умов: тотожність спору (підстави, предмет позову та сторони співпадають); наявність судового рішення, яким завершено розгляд справи і набрання цим судовим рішенням законної сили.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності судового рішення, що набрало законної сили, у тотожній справі ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги й з тих же підстав.
Відповідно до наведеної норми тотожними визнаються позови, у яких збігаються сторони, предмет і підстава, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників адміністративного процесу, вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. 
Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постанові від 11 квітня 2018 року у провадженні 11-257заі18.
Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової (юридичної) визначеності. Виходячи з прецедентної практики Європейського суду з прав людини, принцип правової визначеності передбачає дотримання правила «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, який полягає в тому, що позивач, який порушив справу проти відповідача і отримав за результатами її розгляду остаточне рішення, не може ініціювати повторне судове провадження стосовно того ж самого відповідача, якщо судовий позов ґрунтується на тих самих фактичних обставинах, або ж нова вимога могла бути складовою частиною попередньої у першому рішенні.
Тобто, за вказаним принципом, жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного і обов`язкового до виконання рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового судового рішення. Res judicata є способом запобігання повторному розгляду справи та несправедливому відношенню до інших учасників судового процесу.
При цьому, суд звертає увагу, що предмет позову - це частина позову, яка становить матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої суд повинен ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права, а також підпадати під адміністративну юрисдикцію.
Підстава позову - це частина позову, яка відображає обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що підтверджують кожну обставину, а також наявність підстав для звільнення від доказування. Під підставою позову розуміються обставини, з яких витікає право вимоги позивача, на яких позивач їх засновує.
Верховний Суд у постанові від 13 березня 2018 року у справі № 916/1764/17 вказав, що не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.
Відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України в якому просив визнати протиправною бездіяльність щодо не проведення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.06.2019 по 15.04.2020; стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.06.2019 по 15.04.2020 у розмірі 170785,20 грн. виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення 550,9 грн. за 310 днів затримки. 
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що його звільнено зі служби 06.06.2019, нарахування компенсації за невикористані 3 календарних днів щорічної відпустки за 2019 рік в розмірі 1680,30 грн., компенсації за невикористані 56 днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій в розмірі 31365,60 грн., грошової компенсації вартості неотриманого речового майна в розмірі 20133,34 грн. здійснено на підставі рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04 вересня 2019 року по справі №200/8441/19-а лише 15.04.2020. Отже, наявні підстави  для застосування норм статті 117 КЗпП України. 
Отже, спірним питанням у даній справі є право позивача на середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.06.2019 по 15.04.2020 (день проведення розрахунку) відповідно до вимоги ч.ч.1, 2 ст. 117 Кодексу законів про працю України, у зв`язку з невиплатою у день звільнення компенсації за невикористані 3 календарних днів щорічної відпустки за 2019 рік в розмірі 1680,30 грн., компенсації за невикористані 56 днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій в розмірі 31365,60 грн., грошової компенсації вартості неотриманого речового майна в розмірі 20133,34 грн.
Як свідчать матеріали справи, 07 липня 2019 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив:
визнати незаконними та протиправними дій відповідача щодо не проведення повного розрахунку з позивачем в день звільнення та виключення зі списків особового складу військової частини та всіх видів грошового забезпечення; 
визнати незаконними та протиправними дій відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 06.06.2019 року; 
визнати протиправними дій відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно, відповідно до ст.. 9-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, в розмірі 20133,34 грн.; 
зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення за травень, червень 2019 року у повному обсязі, з  урахуванням виплачених коштів 10.06.2019 року; 
зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 06.06.2019 року, в розмірі 31    365,65 грн.; 
зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію вартості неотриманого речового майна протягом проходження військової служби за контрактом, в розмірі 20133,34 грн.; 
зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з лав Національної гвардії України у запас та виключенням із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 06.06.2019 року до дня проведення повного розрахунку, як грошового забезпечення так і речового, виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення 560,10 грн. за кожний день затримки розрахунку при звільненні; 
визнати протиправними дій відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за 3 календарні дні основної щорічної відпустки за 2019 рік;
зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані три календарних дні основної щорічної відпустки за 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 04 вересня 2019 року у справі №200/8441/19-а, яке залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 22.01.2020 та набрало законної сили 22.01.2020, позовні вимоги задоволені частково, а саме судом: визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 06.06.2019 року; визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно, відповідно до ст.. 9-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, в розмірі 20133,34 грн.; визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за 2 календарні дні основної щорічної відпустки за 2019 рік; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 06.06.2019 року; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості неотриманого речового майна протягом проходження військової служби за контрактом, в розмірі 20133,34 грн.; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 3 календарних дні основної щорічної відпустки за 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; в решті позовних вимог – відмовлено. Рішення суд не оскаржене позивачем.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.06.2019 по день проведення повного розрахунку з розрахунку середньоденного грошового забезпечення 560,10 грн. за кожен день затримки у виплаті, суд зазначив, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються    розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої    статті 117 Кодексу законів про працю України  є безпідставним.
Тобто, у справі № 200/8441/19-а позивач просив стягнути з відповідача, зокрема, суми компенсації за невикористані 3 календарних днів щорічної відпустки за 2019 рік в розмірі 1680,30 грн., компенсації за невикористані 56 днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій в розмірі 31365,60 грн., грошової компенсації вартості неотриманого речового майна в розмірі 20133,34 грн. 
Також, у зв`язку з несплатою при звільненні належних позивачу сум (у тому числі вищезазначених виплат) просив стягнути з відповідача суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з лав Національної гвардії України у запас та виключенням із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 06.06.2019 до дня проведення повного розрахунку, виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення 560,10 грн. за кожний день затримки розрахунку при звільненні. 
Отже, вказані вимоги включали вимоги про стягнення сум середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з невиплатою у день звільнення зокрема компенсації за невикористані 3 календарних днів щорічної відпустки за 2019 рік в розмірі 1680,30 грн., компенсації за невикористані 56 днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій в розмірі 31365,60 грн., грошової компенсації вартості неотриманого речового майна в розмірі 20133,34 грн, що є предметом позову у справі № 200/7225/20-а. При цьому, фактичні обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги про стягнення сум середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, є тотожними.
Зазначене свідчить про тотожність спору у справах №200/7225/20-а та № 200/8441/19-а, а саме співпадають підстави (фактичні обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги) позову, предмет позову та сторони. 
Суд зазначає, що твердження позивача про визнання у судовому рішенні по справі №200/8441/19-а  від 04.09.2019, яке набрало законної сили, передчасною вимогу про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 06.06.2019 до дня проведення повного розрахунку є безпідставним, оскільки суд у вказаному рішенні дійшов до висновку, що в розумінні частини першої    статті 117 Кодексу законів про працю України  вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку є безпідставними за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум.
Стосовно посилання позивач на те, що підставою для звернення були інші позовні вимоги сформовані по різному, механізм їх виконання не є тотожні, що саме по собі змінює предмет та підставу позову, суд зазначає, що  підстави позову, які, на переконання позивача, є іншими (новими), є аналогічними, які вже розглядались судом щодо позовних вимог, які раніше позивач заявляв, нових підстав позову у позовній заяві не міститься. Суд зазначає, що фактично додаткові обґрунтування позивачем позовних вимог не змінює підстави позову. При цьому, предмет позову залишився незмінним. 
Суд зазначає, що інше формулювання позовних вимог не може бути підставою для не застосування положення пункту 4 частини 1 статті 238 КАС України, оскільки підстави (фактичні обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги) позову, предмет позову та сторони залишаються не змінними. 
Суд зазначає, що невідповідність заявлених сум до стягнення, не може бути підставою для не застосування положення пункту 4 частини 1 статті 238 КАС України, оскільки позивач змінив лише обсяг заявлених позовних вимог, а саме суму цих стягнень за період з 06.06.2019 по 15.04.2020 (день фактичного розрахунку), при цьому, підстави (фактичні обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги) позову, предмет позову та сторони залишаються не змінними. Крім того, період з 22.01.2020 по 15.04.2020 по суті є періодом невиконання  судового рішення.
Враховуючи наведені положення КАС України та зважаючи, що вимоги позивача, щодо яких приймались рішення про закриття провадження є ідентичними вимогам, заявленим у цій справі №200/7225/20-а та № 200/8441/19-а, за результатами розгляду якого, рішення суду набрало законної сили, та оскільки такі вимоги заявлені до того ж відповідача, з тих самих підстав, суди першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про закриття провадження у справі.
З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що судом першої інстанції дотримано норми процесуального права та висновки суду відповідають обставинам справи, що відповідно до статті 316 КАС України, обумовлює для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Керуючись ст. 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                               ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 09 вересня 2020 р.  у справі  № 200/7225/20-а - залишити без задоволення.
Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 09 вересня 2020 р.  у справі  № 200/7225/20-а - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів після складення повного тексту в порядку, визначеному ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Повне судове рішення складено та підписано 02 грудня 2020 року

Суддя-доповідач                                                                                       Е.Г. Казначеєв

Судді                                                                                                          І.В. Геращенко

                                                                                                                   Г.М. Міронова