ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2020 року	Львів	Справа № 380/3621/20 пров. № А/857/10935/20	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
 головуючого-судді -                                            Мікули О. І.,
 суддів          -                                                    Курильця А. Р., Пліша М. А.,
 з участю секретаря судового засідання –    Михальської М. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2020 року у справі № 380/3621/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

суддя в 1-й інстанції – Коморний О. І.,
час ухвалення рішення – 05.08.2020 року, 
місце ухвалення рішення – м. Львів,
дата складання повного тексту рішення – 10.08.2020 року,

                                                        в с т а н о в и в:

Позивач – ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідачів – Львівської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби, в якому просила визнати протиправним та скасувати наказ Львівської митниці ДФС «Про звільненню ОСОБА_1 » від 13 квітня 2020 року № 129-о з займаної посади; поновити її на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Грушів» Галицької митниці Держмитслужби або на іншу рівнозначну посаду у Галицькій митниці Держмитслужби; стягнути з Галицької митниці Держмитслужби на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 квітня 2020 року по день ухвалення судового рішення.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду  від 05 серпня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, а тому підлягає скасуванню, покликаючись на те, що Постановою КМ України від 02 жовтня 2019 року № 858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» утворено юридичні особи публічного права територіальні органи Державної митної служби за переліком згідно з додатком 1. Згідно з вказаним додатком утворено, зокрема, Галицьку митницю Держмитслужби. Крім того, згідно з додатком № 2 вказаної постанови прийнято рішення про реорганізацію Львівської митниці ДФС шляхом її приєднання до Галицької митниці Держмитслужби. На виконання вказаної постанови ДФС України було видано наказ від 25 листопада 2019 року № 30-рг «Про реорганізацію митниць ДФС», пунктом 4 якого визначено тримісячний строк для проведення реорганізації митниць ДФС, зокрема, і Львівської митниці ДФС. 28 листопада 2019 року до ЄДРПОУ було внесено інформацію про перебування Львівської митниці ДФС в процесі припинення. 21 грудня 2019 року Львівською митницею ДФС видано наказ № 666 «Про попередження про наступне вивільнення», яким наказано письмово попередити про наступне вивільнення працівників Львівської митниці ДФС із займаних посад відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-УШ «Про державну службу» згідно зі списком. У вказаному списку вказано зокрема й позивачку. Однак відповідного попередження про наступне вивільнення згідно з чинним на той момент законами позивачці ніхто так і не вручив. Вказує, що лише 10 березня 2020 року їй головою комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС Романом Антоняком вручено попередження про наступне вивільнення у зв`язку з реорганізацією Львівської митниці ДФС, відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року № 1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України», від 02 жовтня 2019 року № 858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби», з урахуванням особливостей визначених частиною 3 статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-УІП «Про державну службу» та частиною 6 статті 49-2 КЗпП України. Цим листом її попереджено про наступне звільнення із займаної посади 13 квітня 2020 року на підставі пункту 4 частини 1 статті 83, пункту 1 частини 1 статті 87 Закону «Про державну службу», пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України. Одночасно повідомлено про відсутність рівнозначної посади або іншої роботи. У подальшому Наказом Львівської митниці ДФС від 13 квітня 2020 року №129-о позивачку звільнено 15 квітня 2020 року із займаної посади головного державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Грушів» Львівської митниці ДФС відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83, пункту 1 частини 1 статті 87 Закону «Про державну службу», пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України. Вважає вказаний наказ Львівської митниці ДФС незаконним, прийнятим з порушенням норм права, оскільки, видаючи наказ від 13 квітня 2020 року № 129-о, Львівська митниця ДФС застосувала законодавство України про працю, яке не могло застосовуватися у правовідносинах з нею в ході реалізації Постанови КМ України від 02 жовтня 2019 року № 858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» та наказу ДФС України від 25 листопада 2019 року № 30-рг «Про реорганізацію митниць ДФС». Вказує, що рішення про припинення Львівської митниці ДФС внесено до ЄДРПОУ 28 листопада 2019 року, тобто до набрання чинності Закону України від 14 січня 2020 року № 440-ІХ та Закону України від 12 грудня 2019 року № 378-ІХ, а тому, на переконання скаржника, положення цих Законів не підлягали застосуванню до відповідних правовідносин. Зазначає, що до 13 лютого 2020 року Закон України «Про державну службу» не визначав жодних особливостей попередження про наступне вивільнення державних службовців. Відповідно до ч. 3 ст.5 Закону «Про державну службу» на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом поширюється дія норм законодавства про працю, зокрема КЗпП України і саме тому до правовідносин щодо попередження про її вивільнення підлягав застосуванню КЗпП України (в редакції до початку лютого 2020 року). Оскільки до правовідносин щодо попередження про її вивільнення підлягав застосуванню КЗпП України, скаржник стверджує, що митницею порушений порядок попередження про звільнення визначений КЗпП, не виконано обов`язку по пропонуванню іншої роботи, тобто по працевлаштуванню, не проведено консультацій з профспілковим органом, застосовано явно неконституційні норми Закону України «Про державну службу», проведено звільнення в період дії законодавчих обмежень на звільнення, не отримано згоди профспілкового органу на її звільнення, що є підставою для визнання наказу про її звільнення протиправним та поновлення її на посаді. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити повністю.
Відповідач скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу, в якому вказав про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення. Відповідач вказує, що наказ Львівської митниці ДФС № 129-о від 13 квітня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади головного державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Грушів» Львівської митниці ДФС відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83, пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу», пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України є законним. Зазначає, що визначальним моментом встановлення події, з якої необхідно визначати початок настання правовідносин, пов`язаних із припиненням державної служби, є вручення працівнику попередження про наступне вивільнення. Саме на даному етапі виникають правовідносини, пов`язані із припиненням державної служби. Оскільки попередження про наступне вивільнення позивачу вручено 10 березня 2020 року, до цих правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про державну службу» в редакції Закону України від 14 січня 2020 року №440-ІХ «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи», що встановлює 30-денний строк для попередженню про вивільнення, а також право (не обов`язок) суб`єкта призначення або керівника державної служби пропонувати будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Позивач- ОСОБА_1 та представник позивача (апелянта) –  Шокало В. С. у судовому засіданні підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважають висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просять скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Представник Галицької митниці Держмитслужби – Писарев О. Ю. в судовому засіданні заперечив доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції законними та обґрунтованими. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.  
Представник Львівської митниці ДФС у судове засідання повторно не прибув, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином, тому колегія суддів вважає можливим проведення розгляду справи у його відсутності за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів
Заслухавши суддю-доповідача та пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 прийнята на службу і призначена на посаду інспектора Рава-Руської митниці Державної митної служби України 14 лютого 2002 року.
Наказом №722-о від 28 вересня 2015 року переведена на посаду головного державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Грушів» Львівської митниці ДФС.
Постановою КМ України від 02 жовтня 2019 року № 858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» утворено юридичні особи публічного права територіальні органи Державної митної служби за переліком згідно з додатком 1.
Згідно з вказаним додатком утворено, зокрема, Галицьку митницю Держмитслужби. Крім того, згідно з додатком № 2 вказаної постанови прийнято рішення про реорганізацію Львівської митниці ДФС шляхом її приєднання до Галицької митниці Держмитслужби. На виконання вказаної постанови ДФС України видано наказ від 25 листопада 2019 року № 30-рг «Про реорганізацію митниць ДФС», пунктом 4 якого визначено тримісячний строк для проведення реорганізації митниць ДФС, зокрема і Львівської митниці ДФС.
За даними Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців, 14 листопада 2019 року проведена державна реєстрація як юридичної особи - Галицької митниці Держмитслужби.
28 листопада 2019 року до ЄДРПОУ внесено інформацію про перебування Львівської митниці ДФС в процесі припинення.
З матеріалів справи вбачається (а.с.22 т.1), що 20 грудня 2019 року позивач подала заяву на ім`я в.о. начальника Галицької митниці Держмитслужби про виявлення бажання на продовження роботи в Галицькій митниці Держмитслужби та прохання розглянути питання щодо переведення її на рівнозначну посаду. 
Наказом Львівської митниці ДФС від 10 березня 2020 року №07 «Про попередження про наступне вивільнення» зобов`язано Комісію з реорганізації Львівської митниці ДФС скерувати відповідно до статті 9-1 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VІІ «Про державну службу» попередження про наступне вивільнення працівників Львівської митниці ДФС із займаних посад на підставі п.4 ч.1 ст.83, п.1 ч.1 ст.87 Закону №889-VІІ та ч.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) згідно зі списком, що додається. В додатку до вищезазначеного наказу «Про попередження про наступне вивільнення» зазначена ОСОБА_1 - головний державний інспектор відділу митного оформлення №2 митного поста «Грушів» Львівської митниці ДФС.
Із попередженням про наступне вивільнення ОСОБА_1 власноручно ознайомилась 10 березня 2020 року.
Наказом Львівської митниці ДФС від 13 квітня 2020 року № 129-о «Про звільнення ОСОБА_1 », ОСОБА_1 звільнена 15 квітня 2020 року із посади головного державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Грушів» Львівської митниці ДФС відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83, пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу», пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.
Не погоджуючись із вищевказаним наказом, вважаючи своє звільнення незаконним, позивач звернулася в суд з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивачки про порушення її прав через не виконання відповідачами обов`язку про працевлаштування позивачки не знайшли свого підтвердження при розгляді справи судом, оскільки відповідно до внесених законодавчих змін на відповідачів законом не покладено обов`язку працевлаштовувати позивачку (пропонувати іншу роботу) чи враховувати її переважне право на залишення на роботі, як і обов`язку отримувати згоду профспілки на звільнення. Строк попередження про наступне вивільнення Львівською митницею ДФС дотриманий. Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність визначених законом підстав для визнання протиправним та скасування наказу Львівської митниці ДФС «Про звільнення ОСОБА_1 » від 13 квітня 2020 року за № 129-о з займаної посади.
Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з положеннями ч.1 та 6 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України “Про державну службу”. 
Так, згідно з пунктом 1 ст.1 цього Закону державна служба – це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.
Ч.1,2 ст.3 Закону України “Про державну службу” передбачають, що цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
Відповідно до ч. 2,3 ст.5 цього Закону відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Згідно з п.4 ч.1 ст.83 Закону України “Про державну службу” державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).
Підстави припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення визначені, ст.87 Закону України “Про державну службу”, зокрема, відповідно до п.1 ч.1 цієї статті підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Ч.3 ст.87 згаданого вище Закону (в редакції Закону України від 14 січня 2020 року N 440-IX) передбачає, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.
Разом з тим, колегія суддів враховує також те, що відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 “Про практику розгляду судами трудових спорів” при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.
Наказ про звільнення повинен обов`язково містити підставу звільнення з нормативним посилання, тобто роботодавець повинен зазначити як причину, так і підставу звільнення з покликанням на назву, статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт нормативно-правового акту на підставі якого проводиться звільнення працівника.
Ч.1 ст.2 КАС України передбачає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З матеріалів справи вбачається, що позивач- ОСОБА_1 прийнята на службу і призначена на посаду інспектора Рава-Руської митниці Державної митної служби України 14 лютого 2002 року.
Крім того, наказом №722-о від 28 вересня 2015 року переведена на посаду головного державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Грушів» Львівської митниці ДФС.
Як встановлено судом, Постановою КМ України від 02 жовтня 2019 року № 858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» утворено юридичні особи публічного права територіальні органи Державної митної служби за переліком згідно з додатком 1.
Згідно з вказаним додатком утворено, зокрема, Галицьку митницю Держмитслужби. Крім того, згідно з додатком № 2 вказаної постанови прийнято рішення про реорганізацію Львівської митниці ДФС шляхом її приєднання до Галицької митниці Держмитслужби. На виконання вказаної постанови ДФС України видано наказ від 25 листопада 2019 року № 30-рг «Про реорганізацію митниць ДФС», пунктом 4 якого визначено тримісячний строк для проведення реорганізації митниць ДФС, зокрема і Львівської митниці ДФС.
За даними Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців, 14 листопада 2019 року проведена державна реєстрація як юридичної особи - Галицької митниці Держмитслужби.
28 листопада 2019 року до ЄДРПОУ внесено інформацію про перебування Львівської митниці ДФС в процесі припинення.
Матеріалами справи (а.с.22 т.1) стверджується, що 20 грудня 2019 року позивач подала заяву на ім`я в.о. начальника Галицької митниці Держмитслужби, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_1 виявлення бажання на продовження роботи в новоутвореній Галицькій митниці Держмитслужби, а також просила розглянути питання щодо переведення її на рівнозначну посаду. 
Наказом Львівської митниці ДФС від 10 березня 2020 року №07 «Про попередження про наступне вивільнення» зобов`язано Комісію з реорганізації Львівської митниці ДФС скерувати відповідно до статті 9-1 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VІІ «Про державну службу» попередження про наступне вивільнення працівників Львівської митниці ДФС із займаних посад на підставі п.4 ч.1 ст.83, п.1 ч.1 ст.87 Закону №889-VІІ та ч.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) згідно зі списком, що додається. В додатку до вищезазначеного наказу «Про попередження про наступне вивільнення» зазначена ОСОБА_1 - головний державний інспектор відділу митного оформлення №2 митного поста «Грушів» Львівської митниці ДФС.
З матеріалів справи вбачається. що позивачку із попередженням про наступне вивільнення ознайомили 10 березня 2020 року, де вона врасноручно розписалася.
Наказом Львівської митниці ДФС від 13 квітня 2020 року № 129-о «Про звільнення ОСОБА_1 » ОСОБА_1 звільнена 15 квітня 2020 року із посади головного державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Грушів» Львівської митниці ДФС відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83, пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу», пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.
Як вбачається зі змісту оскаржуваного наказу про звільнення позивача з посади, такий містить лише покликання на пункт 4 частини 1 статті 83, пункт 1 частини 1 статті 87 Закону України “Про державну службу” від 10 грудня 2015 року №889-VІІІ із змінами, пункт 1 частини 1 статті 40 КЗпП України без зазначення конкретної причини та підстави звільнення, з покликанням на всі наявні три правові підстави передбачені вищенаведеним законом (скорочення чисельності або штату державних службовців; скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців; реорганізація державного органу”).
Таким чином, враховуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що зазначене рішення відповідача про звільнення позивача прийнято без конкретизації причин та підстав, а лише містить перелік пунктів передбачених ч.1 ст.87 Закону України “Про державну службу”, які за своєю юридичною природою є різними, а тому потребують чіткого правового визначення та диференціації, оскільки відсутність чіткої та однозначної причини звільнення призводить до порушення принципу “правової визначеності”, оскільки загальні формулювання унеможливлюють чітке розуміння підстав та причин звільнення.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 24 квітня 2019 року у справі №815/1554/17, принцип правової визначеності має застосовуватись не лише на етапі нормотворчої діяльності, а й під час безпосереднього застосування існуючих норм права, що даватиме можливість особі в розумних межах передбачати наслідки своїх дій, а також послідовність дій держави щодо можливого втручання в охоронювані Конвенцією та Конституцією України права та свободи цієї особи.
Отже, посилання відповідача в наказі про звільнення на пункт 1 ч.1 ст. 87 Закону України “Про державну службу” без зазначення конкретної підстави для звільнення, лише з покликанням на норму закону породжує для позивача негативні наслідки у виді стану юридичної невизначеності щодо підстав такого звільнення.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що у спірних правовідносинах суб`єкт владних повноважень діяв не у спосіб, визначений законом, а оскаржуваний наказ прийнято не на підставі, визначеній ст.87 Закону України “Про державну службу”.
Крім того, щодо реорганізації Львівської митниці ДФС, як підстави звільнення позивача з посади згідно з доводами відповідачів,  колегія суддів зазначає наступне. 
За своєю суттю приєднання - це така форма реорганізації, за якої одна юридична особа включається до складу іншої юридичної особи, яка продовжує існувати далі, але вже в більшому масштабі. При цьому реорганізовані юридичні особи припиняють своє існування, а їх права та обов`язки переходять до юридичної особи, до якої вони приєдналися.
Таким чином, як наслідок, в процесі реорганізації юридичної особи виникають правовідносини, пов`язані з припиненням трудових договорів з працівниками. У цьому контексті в роботодавця виникає обов`язок чіткого дотримання законодавства про працю, в частині дотримання трудових прав працівників.
Судом встановлено, що Постановою Кабінету Міністрів України від 02 жовтня 2019 року №858 “Про утворення територіальних органів Державної митної служби” утворено, зокрема, Галицьку митницю Держмитслужби та реорганізовано Львівську митницю ДФС шляхом її приєднання до Галицької митниці Держмитслужби.
Так, цією постановою, передбачено, що Львівська митниця ДФС реорганізується шляхом приєднання до Галицької митниці Держмитслужби. При цьому, Львівська митниця ДФС продовжує здійснювати свої повноваження до моменту передачі таких Галицькій митниці Держмитслужби.
Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців, 14 листопада 2019 року проведена державна реєстрація юридичної особи – Галицької митниці Держмитслужби.
Постановою Кабінету Міністрів України №1074 від 20 жовтня 2011 року (зі змінами і доповненнями) затверджено Порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі порядок №1074), який визначає механізм здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів.
Відповідно до пунктів 4, 5 та 6 Порядку №1074 орган виконавчої влади утворюється шляхом утворення нового органу виконавчої влади або в результаті реорганізації (злиття, поділу, перетворення) одного чи кількох органів виконавчої влади. Орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. Права та обов`язки органів виконавчої влади переходять, зокрема, у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади – до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади.
Пункт 12 Порядку №1074 передбачає, що орган виконавчої влади, утворений в результаті реорганізації, здійснює повноваження та виконує функції у визначених Кабінетом Міністрів України сферах компетенції з дня набрання чинності актом Кабінету Міністрів України щодо можливості забезпечення здійснення таким органом повноважень та виконання функцій органу виконавчої влади, що припиняється. Орган виконавчої влади, щодо якого набрав чинності акт Кабінету Міністрів України про його припинення, продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції з формування і реалізації державної політики у визначеній Кабінетом Міністрів України сфері до набрання чинності актом Кабінету Міністрів України щодо можливості забезпечення здійснення утвореним органом виконавчої влади його повноважень та виконання функцій.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України “Питання Державної митної служби” від 04 грудня 2019 року №1217-р погоджено пропозицію Міністерства фінансів України щодо можливості забезпечення здійснення з 08 грудня 2019 року Державною митною службою покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 6 грудня 2019 року №227 “Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України”, функцій і повноважень Державної фіскальної служби, що припиняється, з реалізації державної митної політики, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань державної митної справи.
Згідно з пунктом 13 Порядку №1074 акт Кабінету Міністрів України про можливість забезпечення здійснення утвореним органом виконавчої влади повноважень та виконання функцій органу виконавчої влади, що припиняється, видається після здійснення заходів, пов`язаних з державною реєстрацією утвореного органу виконавчої влади як юридичної особи публічного права, затвердженням положення про нього, структури та штатного розпису його апарату, кошторису та заповненням 30 відсотків вакансій.
Таким чином, з наведеного вище можна дійти висновку про те, що повноваження Львівської митниці ДФС перейшли до Галицької митниці Держмитслужби 08 грудня 2019 року.
На момент початку здійснення діяльності Галицькою митницею Держмитслужби в цьому органі були затверджені структура, штатний розпис та кошторис видатків на його утримання.
Так, згідно зі штатним розписом Галицької митниці Держмитслужби на 2019 рік, затвердженим головою Державної митної служби України 29 листопада 2019 року (т.1 а.с. 60-78), штатна кількість працівників становила 1150 осіб з місячним фондом заробітної плати за посадовими окладами 5 480 870 грн. (в тому числі по митному посту “Грушів” - 49 штатних одиниць  з фондом оплати праці 232490 грн.) (т.1 а.с.73-74).
Аналогічні показники щодо кількості посад були затверджені в організаційній структурі Галицької митниці Держмитслужби на 2020 рік (т.1 а.с.79зв.- 97).  
Штатний розпис Львівської митниці ДФС на 2019 рік, з урахуванням внесених змін, станом на 11 листопада 2019 року становив 948 штатних одиниць з місячним фондом заробітної плати за посадовими окладами 4444076 грн (т.1 а.с.179зв-200). 
При цьому, як вбачається з Додатку до постанови Кабінету Міністрів України від 2 жовтня 2019 року № 858, внаслідок реорганізації до Галицької митниці Держмитслужби, крім Львівської митниці ДФС, було приєднано Івано-Франківську митницю ДФС, а також Тернопільську митницю ДФС. Штатна чисельність Івано-Франківської митниці ДФС затверджена в кількості 104 одиниці, штатна чисельність Тернопільської митниці ДФС становила 79 одиниць.
Отже, як встановлено, загальна штатна чисельність працівників Львівської (948), Тернопільської (79) та Івано-Франківської митниць ДФС (104) на момент їх реорганізації шляхом приєднання до Галицької митниці Держмитслужби (разом 1131 штатна одиниця), була меншою на 19 штатних одиниць від затвердженого штатного розпису Галицької митниці Держмитслужби (1150 штатних одиниць).
З матеріалів справи вбачається, що на момент попередження позивача про наступне вивільнення, а також винесення наказу про звільнення позивачки з посади, у Галицькій митниці  Держмитслужби були вакантними 250 посад, в тому числі вакантними були 6 посад головних державних інспекторів митного поста “Грушів”, яку позивачка обіймала до свого звільнення.
Таким чином, проаналізувавши наведені вище обставини, колегія суддів звертає увагу на те, що кількість працівників митниці внаслідок приєднання до Галицької митниці  Держмитслужби не зменшилась, а навпаки – збільшилась. При цьому, кількість працівників підрозділу, в якому працювала позивач також зменшена не була, що не заперечується відповідачами, і на момент звільнення у цьому підрозділі були наявні вакантні посади. 
При вирішенні питань щодо дотримання суб`єктом владних повноважень прав державних службовців під час проходження публічної служби та при звільненні з неї, колегія суддів звертає увагу на встановлену гарантію щодо правового захисту від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботі і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Колегія суддів зазначає, що сам факт реорганізації державного органу, що фактично не потягнув зміни в організації праці, не може бути підставою для беззаперечного звільнення працівника з роботи.
Якщо реорганізація державного органу є підставою для припинення відносин державної служби незалежно від скорочення чисельності або штату державних службовців, мають бути інші об`єктивні підстави для звільнення державних службовців, і такими причинами не може бути лише одне бажання суб`єкта призначення.
Разом з тим, у спірних правовідносинах, на думку колегії суддів, відповідач як суб`єкт призначення не навів жодного обгрунтування як підстави для звільнення позивачки та не прийняття рішення про її переведення до реорганізованого органу.
Так, ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу» передбачає, зокрема, що суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). 
Разом з тим, надання за цим Законом можливості керівнику органу або суб`єкту призначення пропонувати будь-яку вакантну посаду державної служби у цьому органі (за наявності) кореспондує обов`язку суб`єкта владних повноважень реалізовувати це право обґрунтовано та мотивувати рішення про звільнення  працівника з посади з метою уникнення сумнівів у державного службовця щодо упередженого ставлення до нього чи інших чинників, які б порушували принцип «правової визначеності». 
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що матеріалами справи стверджується, що  позивачка має тривалий безперервний стаж роботи в митних органах (більше 18 років), діючих заходів дисциплінарного стягнення у позивачки на час звільнення не було, до неї застосовувалися заходи заохочення за сумління працю, крім того, позивач виявила бажання і надалі працювати в реорганізованому митному органі шляхом написання заяви 20 грудня 2019 року, однак відповідачі ні в рішенні про звільнення її з посади, ні при розгляді цього публічно-правового спору не довели неможливості продовження позивачкою державної служби у реорганізованому органі. 
Як встановлено в судовому засіданні, у Галицькій митниці Держмитслужби були наявні вакантні посади, в тому числі ті, що позивачка обіймала до реорганізації, в тому ж структурному підрозділі і жодних перешкод у зайнятті такої посади відповідачем не наведено, а тому, на думку колегії суддів, звільнення позивачки не може бути визнано обґрунтованим, і. як наслідок, оскаржуваний наказ за встановлених обставин порушує конституційне право позивачки на працю. 
Аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про протиправність наказу Львівської митниці ДФС від 13 квітня 2020 року № 129-0 “Про звільнення ОСОБА_1 ”, а тому такий підлягає скасуванню, у зв`язку з чим ця позовна вимога є підставною та підлягає задоволенню.
Ч.3 ст.5 Закону України “Про державну службу” передбачає, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Крім того, згідно з ч.1,2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України “Про запобігання корупції” іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. 
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачку звільнено 15 квітня 2020 року з посади головного державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Грушів» Львівської митниці ДФС, тому, враховуючи наведені вище правові норми, колегія суддів вважає, що належним способом захисту порушених прав та охоронюваних законом інтересів позивача є поновлення її на тій посаді та у тому органі, з якого її було протиправно звільнено, а саме: на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Грушів» Львівської митниці ДФС з 16 квітня 2020 року (оскільки день звільнення – це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем). А тому позовна вимога про поновлення її на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Грушів» Галицької митниці Держмитслужби або на іншу рівнозначну посаду у Галицькій митниці Держмитслужби підлягає частковому задоволенню.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема у постановах від 28 лютого 2019 року у справі № 817/860/16 та від 03 жовтня 2019 року у справі № 826/10460/16.
Також, як зазначалося вище, ч.2 ст.235 КЗпП України передбачає, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Середній заробіток працівника відповідно до ч.1 ст.27 Закону України “Про оплату праці” визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому  постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995  року №100 (далі Порядок №100).
П.5 Порядку №100 передбачає, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Відповідно до п.8 Порядку №100 у разі, коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Згідно з п.2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
З наявної в матеріалах справи довідки про заробітну плату ОСОБА_1 від 01 червня 2020 року №13-70-05/38-288, яка видана Львівською митницею ДФС (т.1 а.с.148зв.), вбачається, що заробітна плата позивача за лютий 2020 року становила 9369,84 грн, за березень 2020 року – 8850,00 грн, тому розмір середньоденного заробітку позивача становить 444,40 грн (18219,84 грн : 41 р.д.).
Таким чином, час вимушеного прогулу ОСОБА_1 за період з 16 квітня 2020 року по 09 грудня 2020 року складає 163 робочих днів, розрахований відповідно до листів Міністерства соціальної політики України про розрахунок норм тривалості робочого часу на 2020 рік, а тому на її користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 72437,20 грн (163 роб.днів х 444,40 грн) без відрахування податків, зборів та інших обов`язкових до сплати платежів.
Оскільки позивача було звільнено з Львівської митниці ДФС, яка на день розгляду справи в суді апеляційної інстанції не виключена з ЄДРПОУ, запису про її припинення немає, відповідно саме з неї необхідно стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Крім того, відповідно до правової позиції, що викладена у постанові Верховного Суду від 23 квітня 2019 року у справі №2340/3023/18, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.
Таким чином, враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що позовну вимогу про стягнення з Галицької митниці Держмитслужби на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 15 квітня 2020 року по день ухвалення судового рішення необхідно задовольнити частково, стягнути з Львівської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16 квітня 2020 року по 09 грудня 2020 року у розмірі 72437,20 грн без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
Колегія суддів доводи апеляційної скарги вважає підставними в частині задоволення позовних вимог, і цій частині такі спростовують висновки суду першої інстанції з наведених вище мотивів.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням наведених вище обставин колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального права, викладені у ньому висновки не відповідають фактичним обставинам справи, а тому відповідно до положень ст.317 КАС України таке підлягає скасуваннюз прийняттям нового судового рішення. 
Керуючись ст. 242, 243, 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

                                                  п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2020 року у справі № 380/3621/20 скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати наказ Львівської митниці ДФС «Про звільнення ОСОБА_1 » від 13 квітня 2020 року № 129-о з займаної посади.
Поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Грушів» Львівської митниці ДФС з 16 квітня 2020 року.
Стягнути з Львівської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 72437 (сімдесят дві тисячі чотириста тридцять сім) грн 20 (двадцять) коп. без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, передбачених ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 21 грудня 2020 року.