ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року	  м. Одеса	Справа № 916/914/19	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:  
головуючого судді Л.В. Поліщук,
суддів: Л.О. Будішевської, С.В. Таран,
секретар судового засідання – І.В. Іванов,
за участю представників сторін: 
від позивача: З.А. Іванцова
від відповідачів: В.В. Кузьменко (ТОВ “Скарбниця Бессарабії”)
від третьої особи: не з`явився
від прокуратури: Ю.Е. Євтєєва
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “ЛАГУНА-РЕНІ”
на рішення Господарського суду Одеської області від 10.09.2020 (колегії суддів: головуючий суддя - Мостепаненко Ю.І., судді: Лічман Л.В., Щавинська Ю.М., м. Одеса, повний текст складено 14.09.2020) 
у справі № 916/914/19
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “ЛАГУНА-РЕНІ” 
до відповідачів:            
1. Товариства з обмеженою відповідальністю “Термінал Дунай” 
2. Товариства з обмеженою відповідальністю “Скарбниця Бессарабії” 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів: державного нотаріусу Ренійської районної державної нотаріальної контори Букатич Евеліни Валеріївни
за участю прокурора Одеської області 
про визнання договору недійсним,
ВСТАНОВИВ:  

          У березні 2019 року ТОВ «Лагуна-Рені» звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю “Термінал Дунай” (далі також – ТОВ “Термінал Дунай”, відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю “Скарбниця Бессарабії” (далі також – ТОВ “Скарбниця Бессарабії”, відповідач-2), в якій просило суд визнати недійсним попередній договір купівлі-продажу Ѕ майнового комплексу - нежитлової будівлі площею 562,5 кв.м, що знаходиться за адресою: Одеська область, м. Рені, вул. Дунайська, 188 б,  укладений 23.02.2019 між ТОВ «Скарбниця Бессарабії» та ТОВ «Термінал Дунай», посвідчений державним нотаріусом Ренійської районної державної нотаріальної контори Букатич Е.В. за реєстровим №209.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до умов вищезазначеного договору відповідачі погодили, що в термін не пізніше 31.12.2023 ТОВ «Скарбниця Бессарабії» продасть, а ТОВ «Термінал Дунай» купить Ѕ частину майнового комплексу, що знаходиться за вказаною адресою, разом з тим, станом на день укладання оскаржуваного договору ТОВ «Скарбниця Бессарабії» не було власником майнового комплексу та не мало необхідного обсягу цивільної дієздатності на укладання оскаржуваного договору, що є порушенням положень ст. 203 ЦК України. Наведене підтверджується рішенням Господарського суду Одеської області від 07.06.2017 у справі № 916/24/18, яким визнано недійсними електронні торги з реалізації арештованого майна ТОВ «Лагуна Рені» від 21.12.2016. Таким чином, станом на день укладення попереднього договору – 23.02.2019 власником майнового комплексу було ТОВ «Лагуна-Рені». Позивач також вказує, що               п. 1.1. оспорюваного договору суперечить вимогам ч. 1 ст. 182 ГК України та оспорюваний договір було посвідчено нотаріально, в той час, коли у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано обтяження, що є безумовною підставою для неможливості проведення будь-яких нотаріальних дій, направлених на фактичне відчуження майна. Відтак, вважаючи себе власником майна, щодо якого відповідачами укладено попередній договір купівлі-продажу, позивач просив суд визнати його недійсним.           Ухвалою Господарського суду Одеської області від 03.04.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; залучено до участі у справі у якості третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – державного нотаріуса Ренійської районної державної нотаріальної контори Букатич Евеліну Валеріївну.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 24.06.2019 позовну заяву залишено без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України. 
Ухвалами Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.07.2019 повернуто апеляційні скарги ОСОБА_1 та Бівен Інвестментс ЛТД на ухвалу Господарського суду Одеської області від 24.06.2019 у справі №916/914/19.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.07.2019 відкрито апеляційне провадження по справі №916/914/19 за апеляційною скаргою ТОВ "Лагуна-Рені" на ухвалу Господарського суду Одеської області від 24.06.2019.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.07.2019 у даній справі зупинено апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Лагуна-Рені" на ухвалу Господарського суду Одеської області від 24.06.2019 у справі №916/914/19 до повернення матеріалів справи з суду касаційної інстанції, матеріали справи №916/914/19 направлено до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
Постановами Верховного Суду від 13.09.2019 у даній справі ухвали Південно-західного-апеляційного господарського суду від 08.07.2019 скасовано, справу №916/914/19 передано до суду апеляційної інстанції на стадію вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
23.10.2019 ухвалами Південно-західного апеляційного господарського суду апеляційні скарги ОСОБА_1 та Бівен Інвестментс ЛТД на ухвалу Господарського суду Одеської області від 24.06.2019 у справі №916/914/19 призначено до спільного розгляду з апеляційною скаргою ТОВ "Лагуна-Рені" на ухвалу Господарського суду Одеської області від 24.06.2019 на 11.11.2019.
Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.11.2019 ухвалу Господарського суду Одеської області від 24.06.2019 у справі №916/914/19 скасовано, справу передано на розгляд до Господарського суду Одеської області.
12.12.2019 ухвалою Господарського суду Одеської області зупинено провадження у справі до перегляду Верховним Судом постанови Південно-Західного апеляційного суду від 11.11.2019 в касаційному порядку.
Постановою Верховного Суду від 06.02.2020 постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.11.2019 у справі №   916/914/19 залишено без змін.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 02.03.2020 провадження у справі поновлено.            
30.07.2020 до суду надійшла заява заступника прокурора Одеської області                      (вх. №20182/20) про вступ у справу, яку ухвалою Господарського суду Одеської області від 03.08.2020 задоволено та допущено до участі у справі прокурора Одеської області.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 10.09.2020 у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що вимога про визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу майна сама по собі не може вважатись ефективним способом захисту порушеного  права третьої особи, адже в результаті задоволення такої вимоги право такої особи захищене чи поновлене не буде, оскільки укладення попереднього договору, який не є підставою для переходу права власності, не спричиняє та не передбачає спричинення негативних наслідків для третіх осіб з огляду на порядок укладення основного договору купівлі-продажу, який виключає можливість розпорядження майном без відповідних на те правових підстав. Також суд вказав, що визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу не відповідає передбаченим цивільним законодавствам способам захисту права власності.
Не погодившись із рішенням суду, ТОВ “ЛАГУНА-РЕНІ” звернулось з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просило скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Так, скаржник наполягає на тому, що оспорюваний договір порушує права та законні інтереси даного товариства як власника майна, яке є предметом цього договору. Апелянт вважає, що висновок місцевого господарського суду про те, що захист права власності ТОВ “ЛАГУНА-РЕНІ” можливий лише шляхом пред`явлення вимог про витребування майна або вимог про визнання права власності, є проявом неправильного застосування норм матеріального права, а саме ст.ст. 16, 215, ч. 2 ст.386, ст.ст. 387, 388, 392 ЦК України. На думку скаржника, висновок суду першої інстанції про неефективність обраного позивачем способу захисту не відповідає обставинам справи. Також Товариство зауважило, що Господарський суд Одеської області не надав жодної правової оцінки доводам позивача щодо недійсності оспорюваного правочину, зокрема, посиланням ТОВ “ЛАГУНА-РЕНІ” на те, що при укладенні вказаного договору нотаріусом не перевірено дієздатність ТОВ “Скарбниця Бессарабії”.
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ “Скарбниця Бессарабії” просило відмовити у задоволенні апеляційної скарги, залишивши оскаржуване судове рішення без змін.
30.11.2020 до суду апеляційної інстанції надійшли також пояснення ТОВ “ЛАГУНА-РЕНІ”.
          У судовому засіданні 01.12.2020 представники учасників справи, які з`явились, підтримали свої правові позиції щодо оскаржуваного судового рішення. відповідач-1 та третя особа не скористались своїм процесуальним правом на участь у даному судовому засіданні, хоча про день, час та місце його проведення повідомлені належним чином.
          Заслухавши представників учасників справи, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне.  
          Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджено матеріалами справи, згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна реєстру прав власності на нерухоме майно № 215959290 від 13.07.2020 (т. 6 а.с. 145-152), на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно САА № 067819, яке видано Ренійською районною державною адміністрацією 19.05.2003, до реєстру прав власності на нерухоме майно були внесені відомості щодо реєстрації колективної власності за ТОВ „Лагуна-Рені” на нежитлову будівлю загальною площею 562,50 кв.м., розташовану за адресою: Одеська область, Ренійський район, м. Рені, вул. Дунайська, 188 б.
21.12.2016 відбулися електронні торги з реалізації арештованого нерухомого майна ТОВ “Лагуна-Рені” - майнового комплексу нежитлової будівлі площею 562,5 кв. м, що знаходиться за вказаної вище адресою (лот № 183175), за результатами яких переможцем визначено ТОВ “Скарбниця Бессарабії” (протокол № 221791 від 21.12.2016).
           29.12.2016 затверджений акт державного виконавця про реалізацію нерухомого майна від 29.12.2016, згідно з яким нерухоме майно придбано ТОВ “Скарбниця Бессарабії” за 7247000 грн.
          У подальшому, 20.01.2017, ТОВ “Скарбниця Бессарабії” отримало свідоцтво про придбання нерухомого майна на аукціоні, яким на підставі акта державного виконавця про реалізацію нерухомого майна від 29.12.2016 посвідчено, що даному товариству належить право власності на майно, яке складається з майнового комплексу нежитлової будівлі загальною площею 562,50 кв.м., що розташований на земельній ділянці площею 16276 кв.м. та знаходиться за адресою: Одеська обл., м. Рені, вул. Дунайська, 188 Б.
          Однак, рішенням Господарського суду Одеської області від 07.06.2017 у справі №916/24/17 визнано недійсними електронні торги з реалізації арештованого майна ТОВ "Лагуна – Рені", а саме: майнового комплексу – нежитлової будівлі, площею 562,5 кв.м., що знаходиться за адресою: Одеська область, м. Рені, вул. Дунайська, 188б (лот №183175), що відбулися 21.12.2016; визнано недійсним протокол проведення електронних торгів №221791 від 21.12.2016, складений за результатами проведення електронних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна ТОВ "Лагуна – Рені", що відбулися  21.12.2016; визнано недійсним акт державного виконавця про реалізацію нерухомого майна від 29.12.2016, складений за результатами проведення вказаних електронних торгів з реалізації зазначеного арештованого нерухомого майна ТОВ "Лагуна – Рені". 
          Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 10.08.2017 у справі №916/24/17 рішення господарського суду від 07.06.2017 скасовано, в позові відмовлено.
Постановою Вищого господарського суду від 05.12.2017 у справі № 916/24/17 постанову Одеського апеляційного господарського суду від 10.08.2017 у справі №916/24/17 Господарського суду Одеської області скасовано, рішення Господарського суду Одеської області від 07.06.2017 у справі №916/24/17 залишено в силі.
16.08.2017 між ТОВ „Скарбниця Бессарабії” (продавець) та ТОВ „Термінал Дунай” (покупець) було укладено попередній договір купівлі-продажу, за умовами якого в термін, не пізніше, ніж 31.12.2017 року продавець продасть, а покупець купить Ѕ частину майнового комплексу – нежитлової будівлі, площею 562,5 кв. м., що знаходиться за адресою: Одеська область, м. Рені, вул. Дунайська, 188 б (об`єкт).
У грудні 2018 року ТОВ „Лагуна-Рені” звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до ТОВ „Термінал Дунай” та ТОВ „Скарбниця Бессарабії” про визнання недійсним укладеного 16.08.2017 між відповідачами вказаного попереднього договору.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 03.09.2019, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.11.2019 та постановою Верховного суду від 03.06.2020 у справі  № 916/2800/18, в позові відмовлено в повному обсязі.          
          Крім цього, вироком Київського районного суду м. Одеси від 26.02.2018 у справі №520/1470/18 районним судом, серед іншого, на підставі ст.ст. 96-1, 96-2 КК України, ч. 9 ст. 100 КПК України застосовано спеціальну конфіскацію цілісного майнового комплексу по наливу, схову та зливу зрідженого вуглеводородного газу у Ренійському морському торгівельному порту та устаткування для зливу/наливу автобензовозів на плавзасоби, що знаходиться на земельній ділянці загальною площею 16276,00 кв.м., за адресою: Одеська обл., м. Рені, вул. Дунайська, 188-Б; складових частин: нежитлової будівлі (прохідна - літера В); нежитлової будівлі (насосно-компресорне відділення - літера Д); навісної - літера Д; альтанки - літера Б; вагової - літера Г; естакади - І; АЗС - ІІ; сховища - ІІІ; дренажної ємкості-IV; огорожи - номер 1-7,28; споруди - номер 8 - 27, V; нежитлової будівлі загальною площею 562,50 кв.м., розташованої за вказаною адресою шляхом їх звернення на користь держави. 
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 16.06.2020 у справі №520/1470/18 вказаний вирок залишено без змін, при цьому в ухвалі зазначено, що як станом на час ухвалення вироку, так і на теперішній час, згідно з Державним реєстром речових прав на нерухоме майно відомості про право власності на вказане майно відсутні, у зв`язку з чим були всі підстави відповідно до ч. 9 ст. 100 КПК України для застосування спеціальної конфіскації до вказаного майна; в матеріалах справи відсутні будь-які документи про встановлене за ТОВ “Лагуна-Рені” та ТОВ “СКАРБНИЦЯ БЕССАРАБІЇ” право власності на вказане нерухоме майно, до якого застосовано спеціальну конфіскацію. 
У квітні 2018 року заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, та в особі Ізмаїльської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області, а також ТОВ “Лагуна-Рені” звернулись до господарського суду із позовами до Ренійської районної державної нотаріальної контори та ТОВ “Скарбниця Бессарабії” про визнання недійсним, незаконним та скасування виданого ТОВ Скарбниця Бессарабії” свідоцтва про придбання майна з аукціону від 20.01.2017. 
Рішенням Господарського суду Одеської області від 01.08.2018 у справі № 916/641/18, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.12.2018, прокурору та ТОВ "Лагуна-Рені" у задоволенні позовів відмовлено.
Постановою Верховного суду від 17.04.2019 у справі № 916/641/18 скасовано рішення Господарського суду Одеської області від 01.08.2018 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.12.2018, позов ТОВ „Лагуна-Рені” до ТОВ „Скарбниця Бессарабії” задоволено, визнано недійсним свідоцтво про придбання нерухомого майна на аукціоні від 20.01.2017, видане ТОВ „Скарбниця Бессарабії” державним нотаріусом Ренійської нотаріальної контори та зареєстроване в реєстрі за №30.
23.02.2019 між ТОВ “Скарбниця Бессарабії” (продавець) та ТОВ “Термінал Дунай” (покупець) укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна (далі також – попередній договір), посвідчений державним нотаріусом Ренійської районної державної нотаріальної контори Букатич Е.В., зареєстрований в реєстрі за №209.
Як вбачається з преамбули даного договору, сторони, керуючись ст. 635 ЦК України, уклали попередній договір та в порядку ч. 3 ст. 631 ЦК України встановили, що умови попереднього договору застосовуються, в тому числі до відносин між ними, які виникли до його укладення, і закріплені в попередньому договорі купівлі-продажу від 16.08.2017, враховуючи додаткову угоду до нього від 30.12.2017.
Відповідно до п. 1.1 попереднього договору сторони узгодили, що в термін не пізніше ніж 31.12.2023, продавець продасть, а покупець купить Ѕ частину майнового комплексу  - нежитлової будівлі площею 562,5 кв.м., що розташований за адресою: Одеська обл., м. Рені, вул. Дунайська, 188б.
Згідно з п. 1.2 попереднього договору об`єкт належить продавцю на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна на аукціоні від 20.01.2017, виданого Ренійською районною державною нотаріальною конторою, зареєстроване в реєстрі за №30.
У пунктах 3.2, 3.3 попереднього договору передбачено, що сторони несуть майнову відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов цього договору відповідно до вимог чинного законодавства України. Сторона, яка порушила передбачені законодавством або цим договором обов`язки, зобов`язана усунути ці порушення та відшкодувати заподіяну шкоду.
У зв`язку із укладенням даного договору ТОВ „Лагуна-Рені”, вважаючи себе власником майнового комплексу вказаної нежитлової будівлі, звернулося із позовом до Господарського суду Одеської області про визнання укладеного між відповідачами попереднього договору купівлі-продажу недійсним, як такого, що укладений щодо належного позивачу майна, внаслідок чого порушені його права. Назване товариство наполягало, що на момент укладання попереднього договору ТОВ “Скарбниця Бессарабії” не було власником відповідного майна, однак пунктом 1.1. оспорюваного договору сторонами встановлено строк укладення основного договору до 31.12.2023, що суперечить вимогам ч. 1 ст. 182 ГК України. Також позивач зазначив, що на момент укладання оспорюваного договору у державному реєстрі були зареєстровані певні обтяження щодо майна, з огляду на що державний нотаріус не мав права вчиняти нотаріальні дії щодо посвідчення договору. Під час розгляду справи місцевим господарським судом позивач також звернув увагу суду на додаткову підставу визнання попереднього договору від 23.02.2019 недійсним – зазначення в преамбулі цього договору посилання на попередній договір купівлі-продажу від 16.08.2017, який є нікчемним, що встановлено судами при розгляді справи № 916/2800/18.
Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості           (ч. 1 ст. 627 даного Кодексу).
Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
В силу ст.629 ЦК України Договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
За положеннями ч.ч. 1-3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Згідно із ч.ч. 1-6 ст. 182 ГК України за попереднім договором суб`єкт господарювання зобов`язується у певний строк, але не пізніше одного року з моменту укладення попереднього договору, укласти основний господарський договір на умовах, передбачених попереднім договором. Попередній договір повинен містити умови, що дозволяють визначити предмет, а також інші істотні умови основного договору. До укладення попередніх договорів не застосовується загальний порядок укладення господарських договорів. У разі якщо сторона, яка уклала попередній договір, одержавши проект договору від іншої сторони, ухиляється від укладення основного договору, друга сторона має право вимагати укладення такого договору в судовому порядку. Зобов`язання укласти основний договір, передбачене попереднім договором, припиняється, якщо до закінчення строку, в який сторони мають укласти основний договір, одна із сторін не надішле проект такого договору другій стороні. Відносини щодо укладення попередніх договорів регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Угода сторін про наміри (протокол про наміри тощо) не визнається попереднім договором і не породжує юридичних наслідків.
Як вірно зазначив місцевий господарський суд, суть попереднього договору полягає в тому, що його сторони зобов`язуються в майбутньому укласти основний договір. При цьому, попередній договір визначає умови, на яких сторони зобов`язуються в певний строк укласти основний договір, тобто за попереднім договором виникає лише двостороннє зобов`язання сторін укласти основний договір у майбутньому, позаяк укладенням попереднього договору лише обумовлюються наступні дії його сторін, а не відбувається фактичне вибуття із власності продавця предмету продажу, а покупець не набуває право власності на це майно.
Верховенство права, як основоположний принцип господарського судочинства (ч.1 ст.11 ГПК України), визначає спрямованість судочинства на досягнення справедливості та надання ефективного захисту.
Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (частина 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до критеріїв, визначених Європейським судом з прав людини, зміст цього права полягає лише в доступності особі на національному рівні засобу юридичного захисту, здатного забезпечити втілення в життя змісту конвенційних прав і свобод (пункт 109 рішення у справі “Зінченко проти України” (заява № 63763/11; пункт 113 рішення у справі “Мельник проти України (заява № 72286/01); пункт 91 рішення у справі “Ухань проти України” заява № 30628/02). Проте належна реалізація права за ст. 13 Конвенції не гарантує задоволення заяви, клопотання або скарги по суті, які задовольняються лише в разі підтвердження підстав для цього в межах установленої законом процедури.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.
Наведений висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі № 910/6642/18.
Отже, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. При цьому право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу.
Предметом даного спору є вимога позивача визнати недійсним попередній договір купівлі-продажу частини майнового комплексу – нежитлової будівлі, укладений між відповідачами, підставою цих вимог визначено порушення цим договором права власності позивача та його невідповідність законодавству.
За положеннями статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Положеннями статті 20 Господарського кодексу України та статті 16 Цивільного кодексу України визначені способи захисту прав і законних інтересів суб`єктів господарювання, зокрема такий спосіб як визнання правочину недійсним.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 даного Кодексу).
Частиною першою та другою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. 
Згідно із частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відтак, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.
Частиною 2 статті 386 ЦК України встановлено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Крім того, захист права власності можливий у спосіб, передбачений, зокрема, статтями 387 та 388 Цивільного кодексу України, а саме витребування майна із чужого незаконного володіння та витребування майна від добросовісного набувача.
Також за приписами статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях від 13 травня 1980 року в справі “Артіко проти Італії” (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі “Наталія Михайленко проти України” (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.
Отже, позивач, звертаючись до суду із позовом про визнання недійсним попереднього договору, не будучи стороною цього договору, зобов`язаний довести, яким чином такий договір порушує його охоронювані законом права та інтереси, а суд - вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача в залежності від встановлених обставин.
У позові та апеляційній скарзі ТОВ “ЛАГУНА-РЕНІ” наполягало на тому, що оспорюваний договір порушує права та законні інтереси даного товариства як власника майна, яке є предметом попереднього договору.
У судовому засіданні представник скаржника пояснив, що таке порушення полягає в тому, що у інших осіб може виникнути хибна думка щодо існування інших власників  вищезгаданого комплексу.
Судова колегія вважає, що такі посилання не мають правового підґрунтя, а отже, не заслуговують на увагу.
Так, згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Частинами ч.ч. 1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У судовому засіданні 01.12.2020 представник відповідача-2 пояснив, що на час укладення попереднього договору ТОВ «Скарбниця Бессарабії» вважало себе власником, а на даний час не являється власником даної нежитлової будівлі.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем не доведено відповідно до вищевикладених приписів ГПК України порушення укладеним між відповідачами попереднім договором його охоронюваних законом прав та інтересів.
Щодо ефективності обраного позивачем способу захисту своїх прав, як слушно зауважив господарський суд першої інстанції, виходячи з правової природи попереднього договору, вимога про визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу майна сама по собі не може вважатись ефективним способом захисту порушеного права третьої особи, адже в результаті задоволення такої вимоги право такої особи захищене чи поновлене не буде, оскільки саме по собі укладення попереднього договору, який не є підставою для переходу права власності, не спричиняє та не передбачає спричинення негативних наслідків для третіх осіб з огляду на порядок укладення основного договору купівлі-продажу, який виключає можливість розпорядження майном без відповідних на те правових підстав.
Відтак, судова колегія погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про те, що визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу не забезпечує ефективний захист прав власника, оскільки у разі задоволення такого позову судом не було б виконано основну мету господарського судочинства - ефективний захист прав чи інтересів особи, що звернулась до суду.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
Виходячи з наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що Господарським судом Одеської області підставно відмовлено у задоволенні позовних вимог ТОВ “Лагуна-Рені” про визнання недійсним укладеного між відповідачами попереднього договору купівлі-продажу від 23.02.2019. При цьому, як вірно зауважив названий суд, відмова суду в задоволенні вимог особи не свідчить про порушення її права на ефективний засіб юридичного захисту, передбаченого статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
          Твердження скаржника про те, що нотаріус повинен був перевірити, чи мало ТОВ «Скарбниця Бессарабії» необхідний обсяг дієздатності на укладення оскаржуваного договору, є такими, що не відповідають приписам чинного законодавства.
Так,  пунктом 1 глави 5 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, передбачено, що цивільна правоздатність та дієздатність юридичної особи, від імені якої діє уповноважений орган та/або посадова особа, перевіряється нотаріусом на підставі установчих документів, відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань в електронній формі шляхом безпосереднього доступу до нього та документів, що підтверджують повноваження органів та/або посадових осіб. Нотаріус перевіряє, чи відповідає нотаріальна дія, яка вчинюється, обсягу її цивільної правоздатності та дієздатності. Однак, даним Порядком не передбачено обов`язку нотаріуса перевіряти при укладенні попереднього договору купівлі-продажу право власності продавця на предмет договору.
Посилання скаржника на те, що Господарський суд Одеської області не надав жодної правової оцінки доводам позивача щодо недійсності оспорюваного правочину не приймаються до уваги, оскільки ці доводи можуть бути предметом дослідження суду в межах іншого судового процесу за умови існуванні між сторонами відповідного спору про право. Відтак, господарський суд першої інстанції підставно не надавав правову оцінку спірному договору.
          Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
          Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
          У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
 Відтак, доводи апеляційної скарги не спростовують вищенаведених висновків господарського суду першої інстанції, а тому скарга позивача не підлягає задоволенню.
          Згідно з ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
          Відповідно до положень статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
          Перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Таким чином, апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване судове рішення слід залишити без змін.             
          Згідно із ст.129 ГПК України витрати скаржника зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги не відшкодовуються.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 276, 281-284 ГПК України, суд –
ПОСТАНОВИВ:
          Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “ЛАГУНА-РЕНІ” залишити без задоволення.
          Рішення Господарського суду Одеської області від 10.09.2020 у справі №916/914/19 залишити без змін.
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст.287, 288 ГПК України.
Повний текст постанови складено 07.12.2020.

          Головуючий суддя                                                                        Л.В. Поліщук

          Суддя                                                                                          Л.О. Будішевська

          Суддя                                                                                          С.В. Таран