ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
іменем України
19 жовтня 2020 року
м. Харків
справа № 628/768/20
провадження № 22-ц/818/4489/20
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого – Котелевець А.В.,
суддів – Бурлака І.В., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря – Кравченко О.О.,
ім`я (найменування) сторін:
позивач – ОСОБА_1 ,
представник позивача – ОСОБА_2 ,
відповідачі – ОСОБА_3 , Куп`янська міська рада Харківської області,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, – Борівська державна нотаріальна контора Харківської області,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 – представника ОСОБА_1 на рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 01 липня 2020 року в складі Демченко І.М.,
у с т а н о в и в :
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , Куп`янської міської ради Харківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, – Борівська державна нотаріальна контора Харківської області, про визнання права власності за набувальною давністю та в порядку спадкування за заповітом.
Позов мотивовано тим, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності її дядьку ОСОБА_4 та його дружині ОСОБА_5 .
ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За життя ОСОБА_5 залишила заповіт, згідно з яким усе своє майно заповідала племінниці ОСОБА_3 .
27 травня 2008 року державним нотаріусом видано Курило Н.В. свідоцтво на право на спадщину, яка складається з 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер  ОСОБА_4 . Спадщину після його смерті прийняв її батько  ОСОБА_6 .
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 помер.
За життя батько склав заповіт, згідно з яким все своє майно заповідав їй.
Постановою про відмову у вчинені нотаріальної дії від 21 лютого 2020 року їй відмовлено у видачі додаткового свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 у зв`язку з відсутністю документу, що підтверджує право власності спадкодавця на це майно.
У спірній квартири ОСОБА_3 після отримання у спадщини не проживає та не зареєстрована. 
За домовленістю з відповідачкою вона володіє та користується квартирою, повністю сплачує комунальні послуги та утримує житлове приміщення, тобто, добросовісно та відкрито володіє квартирою більше дванадцяти років, що на її думку, є підставою для визнання право власності на цю 1/2 частину квартири за набувальною давністю.
Посилаючись на сказані обставини просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 : на 1/2 частину - за набувальною давністю, на 1/2 частину - в порядку спадкування за заповітом.
Рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 01 липня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .
В іншій частині позовних вимог – відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що оскільки ОСОБА_6 , своєчасно звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті брата ОСОБА_4 , спадщину прийняв, однак не одержав свідоцтво про право на спадщину, позов ОСОБА_1 в частині визнання за нею права власності на частину квартири в порядку спадкування за заповітом після смерті батька підлягає задоволенню. Враховуючи, що ОСОБА_1 відомо, хто є власником 1/2 частини спірної частини квартири, остання володіє цим майном з волі власника цієї частини квартири, суд першої інстанції вважав, що підстави для визнання права власності на частину квартири в порядку набувальної давності відсутні.
24 липня 2020 року ОСОБА_2  – представник  ОСОБА_1  звернувся до Харківського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позову про визнання права власності за набувальною давністю та ухвалити в цій частині нову постанову, якою задовольнити позов.
Апеляційна скарга мотивована тим, ОСОБА_1 добросовісно та безперервно користується квартирою понад десять років, утримує житло та сплачує комунальні платежі, що підтверджено належними доказами.
Інші учасники справи рішення суду не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пункту другого частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Рішення в частині визнання права власності в порядку спадкування за заповітом не оскаржується, тому в апеляційному порядку не переглядається.
Матеріали справи свідчать, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_4 та його дружині ОСОБА_5 по 1/2 частині кожному.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.
За життя ОСОБА_5 11 вересня 1997 року залишила заповіт, згідно з яким усе своє майно, у тому числі 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 заповідала ОСОБА_3 .
27 травня 2008 року державним нотаріусом Купянської державної нотаріальної контори на вищезазначену частину квартири видано ОСОБА_3 свідоцтво на право на спадщину за №1-3061.
Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 зареєстровано на ОСОБА_3 08 липня 2008 року, підстава - Свідоцтво про права на спадщину за заповітом №1-3602 від 07 травня 2008 року, Державний нотаріус Гречук Євдокія Афанасієвна Куп`янської Державної нотаріальної контори.
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер  ОСОБА_4 . Спадщину після його смерті прийняв батько позивачки ОСОБА_6 . 
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 помер. За життя спадщину останній не оформив, однак склав заповіт, згідно з яким все своє майно заповідав доньці ОСОБА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 27 листопада 2018 року Куп`янським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області.
15 серпня 2019 року ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті батька на житловий будинок АДРЕСА_2 та земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,27 га за цією адресою.
Постановою в.о. державного нотаріуса Борівської державної нотаріальної контори Харківської області Колосовською С.О. від 20 лютого 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі додаткового свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину квартири АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_6 у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на ім`я спадкодавця.
В постанові зазначено, що до складу спадкового майна ОСОБА_6 входить житловий будинок АДРЕСА_3 частина квартири АДРЕСА_1 , яка була успадкована ним після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 рідного брата ОСОБА_4 . Спадщину після смерті ОСОБА_4 його брат ОСОБА_6 прийняв за заявою до нотаріальної контори, але до дня своєї смерті не отримав на своє ім`я свідоцтво про право на спадщину.
Відповідно до довідки Комунального підприємтсва «Куп`янське бюро технічної інвентаризації» від 19 лютого 2020 року станом на 31 грудня 2012 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 належить: 1/2 частина - ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, видане групою по приватизації жилого фонду НГЧ-4 18 липня 1994 року згідно з розпорядженням № 477; 1/2 частина - ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про права на спадщину за заповітом, видане державним нотаріусом Куп`янської Державної нотаріальної контори Гречук Є.А. 07 травня 2008 року за №1-3602.
Відповідно до акту від 27 лютого 2020 року, складеного ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які проживають за адресою АДРЕСА_4 , квартири АДРЕСА_5 та ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 з початку 2008 року. 
Згідно з актом від 02 березня 2020 року, ОСОБА_1 проживає у квартирі АДРЕСА_1 з початку 2008 року. Акт складено ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , які проживають за вищезазначеною адресою у квартирах АДРЕСА_5 та ІНФОРМАЦІЯ_5 відповідно.
Вимоги стосуються, зокрема, визнання права власності на квартиру за набувальною давністю.
Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Норми права інституту набувальної давності регулюють один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього.
Звідси йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності.
Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).
У постанові від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду визначив, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном (постанова Верховного Суду від 21 вересня 2020 року, справа  225/5271/18, провадження № 61-16510св19).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Виходячи з викладеного, та враховуючи, що позивачка обізнана, що власником спірного майна є ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання права власності за позивачкою на спірне майно за набувальною давністю, оскільки вона не є добросовісним набувачем в розумінні статті 344 ЦК України.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги що на час заволодіння майном ОСОБА_1 не було відомо, кому належить спірна частина квартири, є необґрунтованими, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами. Право власності на 1/2 частини квартири зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_3 08 липня 2008 року та, як зазначає позивачка, саме з початку 2008 року вона почала проживати у будинку за домовленістю з відповідачкою. Відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1 375, 382, 384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – представника ОСОБА_1 –залишити без задоволення.
Рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 01 липня 2020 року– залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Повне судове рішення складено 21 жовтня 2020 року
Головуючий                                                                 А.В. Котелевець
Судді                                                                                І.В. Бурлака
       О.Ю. Тичкова