КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
_________________________
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
справа № 761/779/20                                  Головуючий у 1-й інстанції суддя: Рибак М.А.
 
18 листопада 2020 року                                                                                               м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :
судді-доповідача - Саліхова В.В.
суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,
 
розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК Українив м. Києві апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 червня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У січні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та просив стягнути з відповідачів аліменти на своє утримання в твердій грошовій сумі у розмірі 2 000 грн. з кожного щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і довічно.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 12 червня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь   ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти на його утримання в сумі 800,00 грн., щомісячно починаючи з 08.01.2020 і довічно. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь   ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти на його утримання в сумі 800,00 грн., щомісячно починаючи з 08.01.2020 і довічно. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України судовий збір в сумі 840,80 грн. по 420,40 грн. з кожного.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування своїх доводів вказує, що позивач взагалі не виконував своїх батьківських обов`язків, не доглядав за позивачами, не брав участі у вихованні дітей, не приймав участі у їх навчанні, взагалі не допомагав матеріально та ін.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/10773/2020	
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції враховував у відповідності до ст. 205 СК України стан здоров`я позивача, що потребує додаткових витрат на лікування, розмір його пенсії, а також ту обставину, що відповідачі не працюють, у зв`язку з чим вважав за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача аліментів на його утримання у розмірі 800,00 грн. з кожного, який є доцільним та відповідатиме інтересам сторін, а також чинному законодавству.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.
Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 відповідно до Довідки № 087010 є інвалідом другої групи та пенсіонером відповідно до Довідки Головного УПФУ в м. Києві від 09.12.2019, отримує пенсію щомісячно у розмірі від 1 497,00 грн. до 2 000,00 грн.
Відповідно до Свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є синами ОСОБА_2 .
Позивач зазначив, що відповідачі, будучи синами позивача, не приймають участі у матеріальному утриманні непрацездатного батька, а тому просить стягнути з відповідачів на його користь аліменти на своє утримання в твердій грошовій сумі у розмірі 2 000 грн. з кожного щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і довічно.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 172 СК України, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Якщо повнолітні дочка, син не піклуються про своїх непрацездатних, немічних батьків, з них можуть бути за рішенням суду стягнуті кошти на покриття витрат, пов`язаних із наданням такого піклування.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Згідно з ч. 1 ст. 203 СК України, дочка, син крім сплати аліментів зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.
Таким чином, законодавець визначив, що право на утримання від повнолітніх дітей батьки мають за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги.
Відповідно до ч. 1 ст. 205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін.
Згідно з вимогами ст. 206 СК України, у виняткових випадках, якщо мати, батько є тяжко хворими, інвалідами, а дитина (стаття 6 цього Кодексу) має достатній дохід (заробіток), суд може постановити рішення про стягнення з неї одноразово або протягом певного строку коштів на покриття витрат, пов`язаних з лікуванням та доглядом за ними.
Відповідно до вимог п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006, обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК), не є абсолютним.
Таким чином, право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи.
Судом першої інстанції встановлено та не заперечувалось сторонами, що позивач 1962 року народження є тимчасово непрацездатною людиною - інвалід ІІ групи (а. с. 5).
Основним джерелом доходу позивача є пенсія інваліда II групи і дана група інвалідності передбачає високий ступінь втрати здоров`я.
Враховуючи наведені обставини, висновок суду першої інстанції, щодо стягнення із відповідачів аліментів колегія суддів вважає правильними.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач взагалі не виконував своїх батьківських обов`язків по відношенню до відповідачів не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
ОСОБА_4 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження невиконання своїх батьківських обов`язків позивачем відносно своїх синів.
Доводи апеляційної скарги про те, що позов не підлягає задоволенню не заслуговують на увагу, оскільки, ст. 51 Конституції України та ст. 202 СК України закріплено обов`язок повнолітніх дітей утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
При цьому діючим сімейним законодавством не передбачено звільнення від обов`язку утримувати батьків в залежності від матеріального та сімейного стану платника аліментів.
За наведеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з повним дослідженням обставин справи, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 12 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Головуючий:                                                            В.В. Саліхов

Судді:                                                                        І.М. Вербова

                                                                                  О.В. Шахова