ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5298/20 Справа № 200/20675/14-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Решетнік М. О. Доповідач - Макаров М. О.	

Категорія 27

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.         
суддів - Красвітної Т.П., Куценко Т.Р.
при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2015 року та додаткове рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2018 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_1 про звернення стягнення, визнання права власності на іпотечне майно, виселення, зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И Л А : 

У листопаді 2014 року публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення, визнання права власності на іпотечне майно, виселення, зобов`язання вчинити певні дії.
Позовні вимоги Банку мотивовані тим, що 27 травня 2008 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», а 08 грудня 2011 року останнє відступило право вимоги на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_1 укладено договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 120 000 дол. США на строк до 28 травня 2029 року зі сплатою 14 % річних за користування кредитними коштами та зобов`язалася погашати його відповідно до графіку.
На забезпечення належного виконання зобов`язань 27 травня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, відповідно до якого відповідачка надала в іпотеку належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 38,5 кв. м..
Відповідачка умови кредитного договору не виконала, у зв`язку з чим станом на 04 листопада 2014 року заборгованість склала 233 777,67 дол. США, що еквівалетно 3 028 344, 96 грн, з яких: заборгованість по тілу кредиту в розмірі 1 523 630,99 грн, заборгованість за процентами в розмірі 1 504 713,95 грн..
Враховуючи викладене, ПАТ «Дельта Банк» просило в рахунок відшкодування заборгованості за кредитним договором від 27 травня 2008 року звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання права власності на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 ; виселити та зняти з реєстрації відповідачку та інших осіб, які зареєстровані за вищевказаною адресою; зобов`язати ОСОБА_1 передати банку правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, ключі від вхідних дверей (дублікати ключів), документи, що характеризують об`єкт нерухомості (технічний паспорт) та інші документи.
Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2015 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. Визнано за ПАТ «Дельта Банк» право власності на предмет іпотеки за іпотечним договором від 27 травня 2008 року, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 827 333грн, загальною площею 38,5 кв. м, у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором від 27 травня 2008 року в розмірі 3 028 344,96 грн, з яких: заборгованість по тілу кредиту в розмірі 1 523 630,99 грн, заборгованість за процентами в розмірі 1 504 713,95 грн.. В іншій частині позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у разі порушення позичальником обов`язків, встановлених кредитним договором, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на квартиру, що передбачено умовами договору. ОСОБА_1 є мешканкою та зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 , відомостей про склад осіб, які проживають в іпотечній квартирі, позивачем не надано, а тому вимога ПАТ «Дельта Банк» про виселення та зняття з реєстрації ОСОБА_1 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі є безпідставною. Щодо вимоги про зобов`язання ОСОБА_1 передати правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, ключі від вхідних дверей (дублікати ключів), документи, що характеризують об`єкт нерухомості (технічний паспорт) та інші документи, то суд вказав, що позивачем не надано доказів на підтвердження, того що відповідачка добровільно відмовляється передати вказані речі та документи ПАТ «Дельта Банк», а тому ці вимоги не підлягають задоволенню.
Додатковим рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2018 року заяву ПАТ «Дельта Банк» доповнено заочне рішення, а саме, суд вказав, що позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання права власності на іпотечне майно, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано за ПАТ «Дельта Банк» право власності на предмет іпотеки за іпотечним договором від 27 травня 2008 року, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 827 333грн, загальною площею 38,5 кв. м, житловою площею 23,5 кв.м., у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором від 27 травня 2008 року в розмірі 3 028 344,96 грн., з яких: заборгованість по тілу кредиту в розмірі 1 523 630,96 грн., заборгованість за процентами в розмірі 1 504 713,95 грн..
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду та додаткове рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 
Апеляційна скарга ОСОБА_1 обґрунтована тим, що суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Задовольняючи частково позовні вимоги Банку, суд першої інстанції виходив з порушення позичальником обов`язків, встановлених кредитним договором, а тому іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на квартиру, що передбачено умовами договору. При цьому відмовляючи у задоволенні позовних вимог Банку в частині виселення та зняття з реєстрації ОСОБА_1 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі та в частині зобов`язання ОСОБА_1 передати правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, ключі від вхідних дверей (дублікати ключів), документи, що характеризують об`єкт нерухомості (технічний паспорт) та інші документи, - суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.
Колегія суддів не може погодитись із вказаним висновком суду першої інстанції, так як він суперечить нормам матеріального та процесуального права.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Банку, колегія суддів виходить з наступного.
Так, матеріалами справи встановлено, що 07 травня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір №11351352000, згідно умов якого остання отримала кредиту у розмірі 120000 доларів США строком до 28 травня 2029 року зі сплатою 14 % річних за користування кредитними коштами та зобов`язалася щомісячно його погашати відповідно до графіку.
В забезпечення належного виконання зобов`язань між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки №11351352000/1 від 27 травня 2008 року, за яким остання надала в іпотеку квартиру АДРЕСА_3 .
Згідно договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року позивач придбав у ПАТ «УкрСиббанк» права вимоги за вищевказаними договорами.
У відповідності до п.1.1 Кредитного Договору відповідачка зобов`язалася прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному Договорі.
Згідно ст.ст. 526, 651 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, у разі істотного порушення договору іншою стороною, договір може бути розірвано за рішенням суду.
У відповідності до умов вищезазначеного договору Банк зобов`язався надати відповідачці кредит в зазначеній сумі, а відповідачка в свою чергу, зобов`язалася повернути кредит, в обумовлений договором строк, сплатити обумовлені відсотки.
Встановлено, що Банк взяті на себе зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі.
Відповідачка не виконала свої зобов`язання, стосовно своєчасного погашення заборгованості у встановлені строки, у зв`язку з чим станом на 04 листопада 2014 року її заборгованість становить 233777,67 доларів США, що у гривневому еквіваленті по курсу НБУ становить 3028344,96 грн., з яких: тіло кредиту - 117619 доларів США, що у гривневому еквіваленті по курсу НБУ становить 1523630,99 грн., відсотки - 116158,67 доларів США, що у гривневому еквіваленті по курсу НБУ становить 1504713,95 грн..
Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Статтями 572, 589 ЦК України, передбачено, що банк (кредитор) має право у разі невиконання боржником зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна шляхом звернення стягнення на таке майно.
Пунктом 4.1 Договору Іпотеки встановлено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки: у разі порушення Іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим договором або будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим Договором; у разі виникнення загрози знищення, пошкодження чи втрати предмета іпотеки; інших випадках відповідно до діючого законодавства.
Відповідно до п.4.2. Договору Іпотеки, звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, позасудового врегулювання у відповідності до умов цього Договору та Закону України «Про іпотеку»; з інших, передбачених законодавством України, підстав.
Згідно до п.4.3, 4.4. Договору Іпотеки, право визначення підстави та способу звернення стягнення належить іпотекодержателю; звернення стягнення на Предмет іпотеки за рішення суду та/або виконавчим написом нотаріуса здійснюється відповідно до чинного законодавства України.
Відповідно до ст.ст. 328, 334 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
У відповідності до ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.
У ст.12 ЗУ «Про іпотеку» зазначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
Стаття 33 ЗУ «Про іпотеку» передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Тобто законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.
Згідно зі ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: - передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку»; - право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
Отже, сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. 
При цьому необхідно врахувати, що ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.
Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.
Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Разом із тим, у ч. 1 ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі).
За змістом вказаних вище норм ЗУ «Про іпотеку» для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.
При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЗУ «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.
З огляду на зазначене, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 ЗУ «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.
Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.
Встановивши вказані обставини справи, керуючись ст.ст. 36, 37 ЗУ «Про іпотеку», колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог Банку, так як суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.
Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18).
Так як позовні вимоги Банку в частині виселення відповідачки та інших осіб, які зареєстровані і проживають у вищевказаній іпотечній квартирі зі зняттям з реєстраційного обліку, та зобов`язання ОСОБА_1 передати їм правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, ключі від вхідних дверей (дублікати ключів), документи, що характеризують об`єкт нерухомості (технічний паспорт) та інші документи, - є похідними вимогами, то і в цій частині вимог необхідно відмовити.
На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, в зв`язку із чим дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позовних вимог Банку.
Оскаржуване рішення як таке, що суперечить нормам матеріального та процесуального права підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Банку.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у сумі 5481 грн..
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити.
Заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2015 року та додаткове рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2018 року - скасувати.
У задоволенні позову публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_1 про звернення стягнення, визнання права власності на іпотечне майно, виселення, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
Стягнути з публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 5481 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Головуючий суддя М.О. Макаров
Судді Т.П. Красвітна
Т.Р. Куценко