Справа № 159/2106/19 	Головуючий у 1 інстанції: Логвинюк І. М. 	
Провадження № 22-ц/802/1145/20  Категорія: 30 	  Доповідач: Бовчалюк  З. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
02 грудня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Бовчалюк З.А.,   
суддів - Здрилюк О.І.,  Карпук А.К.,
з участю секретаря судового засідання Концевич Я.О.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Сороки В.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база", Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним, за апеляційною скаргою відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 31 серпня 2020 року та додаткові рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10 вересня 2020 року та від 05 жовтня 2020 року,

                                     В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ТзОВ «Ковельська оптово-торгова база», ТзОВ «Ковельська ОТБ» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна .
Позов мотивує тим, що 01 лютого 2013 року відбулась державна реєстрація юридичної особи - ТзОВ «Ковельська оптова база». Він був учасником товариства. Відповідно до пункту 3.2. статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база», розмір статутного капіталу товариства складає 440000 гривень, вклад позивача до статутного капіталу 26400 гривень, що становить 6% статутного капіталу.
03.04.2017 року позивач звернувся до учасників ТОВ «Ковельська оптово-торгова база» із заявою від 03.04.2017 року, в якій просив виключити його зі складу засновників ТОВ «Ковельська оптово-торгова база» та провести розрахунки пов`язані з виходом із складу учасників. Товариство задовольнило його заяву, виключило ОСОБА_1 зі складу учасників товариства, провівши перерозподіл частки між іншими учасниками.
07 лютого 2018 року товариство сплатило позивачу на картковий рахунок в ПАТ «Приватбанк» 26412 гривень в повернення внеску до статного капіталу та виплатило дивіденди за період з 01.01.2017 по дату виключення зі складу учасників.
Виплативши 26412 гривень товариство фактично повернуло внесок учасника до статутного капіталу. Разом з тим на дату виходу учасника складено баланс товариства. (03.04.2017) р. Так, згідно з балансом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковельська оптово-торгова база», складеного відповідачем на дату виходу, власний капітал (чисті активи) Товариства, тобто вартість його майна на кінець звітного періоду, становила 1507600 грн. (один мільйон п`ятсот сім тисяч шістсот гривень). Виходячи з відомостей балансу станом на 03.04.2017 року до виплати вибувшому учаснику підлягала сума 90456 гривень з розрахунку (1507600 грн х 6/100%).
Враховуючи, що товариством сплачено 26412 гривень заборгованість товариства перед вибувшим учасником складала 64044 гривень. (90456-26412).
Вказує, що товариство лише частково провело розрахунки з учасником, який вибув з товариства.
Рішенням Господарського суду Волинської області від 15.01.2019 року у справі № 903/771/18 задоволено позов ОСОБА_1 до ТзОВ «Ковельська оптово-торгова база» про стягнення вартості майна, пропорційної частці у статутному капіталі товариства в сумі 450297,91 гривень.
Ухвалою Господарського суду Волинської області від 23.11.2018 року у справі № 903/771/18 задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову зокрема, до вирішення спору по суті у справі № 903/771/18 заборонено суб`єктам державної реєстрації, визначеним Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», вчиняти реєстраційні дії щодо ТОВ «Ковельська оптово-торгова база» (ідентифікаційний код 38527562 місцезнаходження реєстраційної справи - Відділ реєстрації бізнесу та дозвільних процедур Департаменту ЦНАП м Луцьк ), а саме, вносити запис про припинення юридичної особи в результаті ліквідації
Зазначає, що позовна заява про стягнення вартості майна, пропорційної частці у статутному капіталі товариства вперше була подана до Господарського суду Волинської області 23.07.2018 року за якою 26.07.2018 року було відкрито провадження по справі №903/513/18.
Проте, вже 24.07.2018 року та 31.07.2018 року боржник ТзОВ «Ковельська оптово-торгова база» за договорами купівлі-продажу посвідченими приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу відчужив всі об`єкти нерухомості Ковельській оптово-торговій базі Волинської облспоживспілки. Стверджує, що учасники обох юридичних осіб є пов`язаними особами, позаяк директором обох є ОСОБА_2 , який в свою чергу є засновником (учасником) ТОВ " Ковельська оптово-торгова база Засновником ТОВ " Ковельська оптово-торгова база" та Ковельської оптово-торгової бази Волинської облспоживспілки є Волинська обласна спілка споживчих товариств, які знали про існування судового спору щодо майна .
Відповідно до експертного висновку вартість майна становить 5996150 гривень, однак відчужене майно було за ціною не вище 180 000 гривень.
01.09.2018 року в Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб підприємців по рішенню учасників ТзОВ «Ковельська оптово-торгова база» внесено записи про зменшення Статутного капіталу товариства з 440000 гривень до 30800 гривень, без повідомлення кредиторів.
18.09.2018 року в Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб підприємців внесено запис про рішення щодо припинення юридичної особи шляхом ліквідації . Оскільки на розгляді господарського суду перебувала справа, відповідачем по якій було ТзОВ «Ковельська оптово-торгова база» суд заборонив вносити запис про припинення юридичної особи в результаті ліквідації.
Перераховані дії, на думку позивача, свідчать про намір ТзОВ «Ковельська оптово-торгова база» не виконувати рішення господарського суду, щодо сплати коштів вибувшому учаснику, оскільки у відповідача відсутні як майно так і кошти.
Вважає, що продаж об`єктів нерухомості до ухвалення судового рішення, був здійснений з порушенням чинного законодавства та з метою виведення активів.
Стверджує, що укладання спірного договору є нічим іншим, як ухилення від виконання рішення господарського суду та ухилення від виконання боргових зобов`язань, що порушує його інтереси  позаяк його укладання вчинено з метою протиправного позбавлення юридичної особи права власності на майно.
Просить визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 31.07.2018 року між ТзОВ «Ковельська оптова-торгова база» та Ковельською оптово-торговою базою Волинської облспоживспілки, який посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком С.В..
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 31 серпня 2020 року позов в даній справі задоволено.
Ухвалено визнати недійсним договір купівлі – продажу нерухомого майна від 31.07.18 р., що укладений між ТзОВ «Ковельська оптово – торгова база» та Ковельською оптово – торгової базою Волинської облспоживспілки, що посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Веремчуком С.В., зареєстрований у реєстрі за № 1 677.
Встановлено, що заходи забезпечення позову, що були вжиті відповідно до ухвали Ковельського міськрайсуду Волинської області від 03.04.19 р. у справі № 159/1 792/19 провадження № 2 - з/159/7/19 діють до набрання рішенням суду у даній справі законної сили та продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання даним рішенням суду законної сили.
Додатковим рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10 вересня 2020 року стягнуто з відповідача - ТзОВ «Ковельська оптово – торгова база» на користь позивача ОСОБА_1 судові витрати у справі в розмірі 768, 40 гривень. Стягнуто з відповідача ТзОВ «Ковельська ОТБ» на користь ОСОБА_1   судові витрати в розмірі 768,40 гривень.
Додатковим рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2020 року заяву позивача ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.
Стягнуто з відповідача ТзОВ «Ковельська оптово – торгова база» на користь позивача ОСОБА_1 судові витрати у справі, що є витратами на оплату професійної правової допомоги, в розмірі 7 500  грн.
Стягнуто з відповідача ТзОВ  «Ковельська ОТБ» на користь позивача ОСОБА_1 судові витрати у справі, що є витратами на оплату професійної правової допомоги, в розмірі в розмірі 7 500 грн.
В решті вимог заяви – відмовлено.
В апеляційних скаргах відповідач ТзОВ "Ковельська ОТБ" просить скасувати рішення суду першої інстанції у зв`язку з неповним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити. Додаткові рішення суду від 10 вересня 2020 року та від 05 жовтня 2020 року  - скасувати.
У письмовому відзиві на апеляційні скарги позивач просить апеляційні скарги ТзОВ «Ковельська ОТБ» залишити без задоволення, а рішення суду від 31 серпня 2020 року та додаткові рішення від 10 вересня 2020 року та від 05 жовтня 2020 року залишити без змін.
Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення. 
Задовольняючи позов в даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що продавець за оспорюваним договором, діяв недобросовісно в сенсі відчуження спірного майна за наявності майнового спору з позивачем, та нерозумно в сенсі відчуження свого майна (основних засобів) не за ринковою вартістю покупцеві, який не мав матеріальної змоги придбати спірне майно, однак, звернувся до нього з клопотанням про це. Покупець за оспорюваним договором діяв недобросовісно в сенсі того, що він був свідомий наявності майнового спору між продавцем та позивачем з огляду на те, що директором обох юридичних осіб – сторін оспорюваного договору була одна й та ж особа – свідок ОСОБА_2 , та нерозумно, придбаваючи його у продавця не як рівний з продавцем, а лише з поданням продавцеві клопотання та з одночасною позикою коштів на таке придбавання нерухомості у третьої особи, а тому оспорюваний договір купівлі – продажу слід визнати недійсним.
Такі висновки суду є правильними і ґрунтуються на встановлених судом обставинах справи та нормах матеріального права. 
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. (ст.4 ЦПК України).
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Судом першої інстанції встановлено, відповідно до копії Статуту ТзОВ «Ковельська оптового – торгова база» (нова редакція), що затверджений рішенням учасників цього товариства (протокол зборів учасників № 2 від 29.02.16 р.), (а. с. 8 – 15) товариство засноване на основі Цивільного та Господарського кодексів України, Законів України: «Про господарські товариства», «Про власність», іншого чинного законодавства України для здійснення підприємницької діяльності та отримання прибутку на основі повного госпрозрахунку, самофінансування та самоокупності. Його засновниками є, зокрема, Волинська облспілка споживчих товариств, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 .. Метою діяльності товариства є одержання прибутку, зокрема.
Як стверджується копією протоколу № 7 загальних зборів учасників ТзОВ «Ковельська оптово – торгова база» від 24.04.17 р., було розглянуто та задоволено заяву ОСОБА_1 від 03.04.17 р., про вихід зі складу учасників цього товариства (а. с. 119, 120).
Наведена обставина учасниками справи не оспорюється та визнається.
Однак, як про це стверджує позивач і не заперечують інші учасники судового розгляду, між ним та ТзОВ «Ковельська оптово – торгова база» після його виходу зі складу учасників товариства виникли судові спори з приводу розміру частки у майні товариства, що належить йому при виході із складу учасників цього товариства.
Відповідно до  рішення Господарського суду Волинської області від 15.01.19 р. у справі № 903/771/18 за позовом ОСОБА_1 до ТзОВ «Ковельська оптово – торгова база», яке змінено постановою Північно – західного апеляційного господарського суду від 10.10.19 р. (а. с. 16 – 18), позов було задоволено частково, та стягнуто з відповідача на користь позивача 405849 грн вартості його частки майна у статутному капіталі товариства, 15138,69 грн - іфляційних втрат,7538,78 грн. -3% річних. 
Ухвалою ВС від 20.01.20 р. касаційна скарга на вказані судові рішення повернута скаржникові – ТзОВ «Ковельська оптово – торгова база».
31.07.18 р. відповідач - ТзОВ «Ковельська оптово – торгова база» - уклав договір купівлі – продажу нерухомого майна, що стверджується даними відповідних Державних реєстрів (а. с. 21 – 34), а також копією договору - купівлі – продажу нерухомого майна від 31.07.18 р. (далі – оспорюваний договір) (а. с. 109, 110).
Як вбачається з протоколу № 7 загальних зборів учасників ТзОВ «Ковельська оптово - торгова база» від 30.07.18 р. із додатком до нього (а. с. 113, 114), перед укладенням оспорюваного договору зборами було розглянуто клопотання Ковельської оптово - торгової бази про купівлю основних засобів, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . Збори вирішили продати Ковельській оптово – торговій базі основні засоби, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: склад Д – 1.; склад О – 1. Вартість продажу майна за домовленістю сторін склала 137595, 28. грн. Даний договір зі сторони продавця уповноважено  підписати директору ОСОБА_2 ..
За змістом оспорюваного договору відповідач - ТзОВ «Ковельська оптово – торгова база», засновником якого, поряд з іншими, є Волинська облспілка споживчих товариств, в особі свого директора – ОСОБА_2 , продав Ковельській оптово – торговій базі Волинської облспоживспілки у власність нерухоме майно: нежитлове приміщення, склад Д – 1 заг. пл. 1 205, 9 кв. м.; склад О – 1, заг. пл. 1 047 кв. м., що знаходиться у АДРЕСА_1 , за ціною 137 595 грн, 28 коп.. Відчужуване нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці, що перебуває у користуванні Ковельської оптово – торгової бази контори «Облкооплісбудгосторг». За змістом даного договору сторони обувмовили, що розрахунки за придбане майно здійснюються Покупцем з відстроченням платежу на один місяць.
Відповідно до копії виписки з банківського рахунка відповідача за 31.07.18 р., було перераховано кошти покупцем продавцеві нерухомого майна в сумі 137 595 грн, 28 коп. за нерухоме майно за договором купівлі – продажу від 31.07.18 р..
31.07.18 р. сторонами оспорюваного договору було на виконання договору купівлі – продажу майна від 31.07.18 р. складено та підписано акт приймання – передачі майна, зазначеного в договорі.
На момент укладення спірного договору купівлі-продажу від 31 липня 2018 року ОСОБА_1 не був учасником ТОВ «Ковельська оптово-торгова база».
Звертаючись до суду з даним позовом позивач стверджував, що оспорюваний договір був укладений з метою невиконання рішення господарського суду, яким стягнуто з ТзОВ "Ковельська оптово-торгова база",   вартість частини майна у статутному капіталі цього товариства після виходу ОСОБА_1 із складу засновників цього товариства за його заявою від 03.04.17 р. із проведенням пов`язаних з цим виходом розрахунків.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
За положеннями ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частиною 1 ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.
У пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».
Згідно з ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05 липня 2018 у справі № 922/2878/17 зазначено, що «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, і в першу чергу, з тривалою відстрочкою платежу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).
Відповідно до ст. 148 ЦК України ( в редакції на квітень 2017 року - час виходу ОСОБА_1 з членів ТОВ) учасник, який виходить із товариства з обмеженою відповідальністю, має право одержати вартість частини майна, пропорційну його частці у статутному капіталі товариства.
За домовленістю між учасником та товариством виплата вартості частини майна товариства може бути замінена переданням майна в натурі.
Якщо вклад до статутного капіталу був здійснений шляхом передання права користування майном, відповідне майно повертається учасникові без виплати винагороди.
Порядок і спосіб визначення вартості частини майна, що пропорційна частці учасника у статутному капіталі, а також порядок і строки її виплати встановлюються статутом законом.
Згідно зі ст. 154 ЗУ «Про господарські товариства» ( в редакції на квітень 2017 року - час виходу ОСОБА_1 з членів ТОВ) при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційна його частці у статутному капіталі. Виплата провадиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу. На вимогу учасника та за згодою товариства вклад може бути повернуто повністю або частково в натуральній формі.
Учаснику, який вибув, виплачується належна йому частка прибутку, одержаного товариством в даному році до моменту його виходу. Майно, передане учасником товариству тільки в користування, повертається в натуральній формі без винагороди.
Беручи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що прийнявши рішення ТзОВ про вихід ОСОБА_1 з числа його членів в силу наведених положень Законів протягом 12 місяців після прийняття даного рішення зобов`язана була виплати вибувшому учаснику вартість частини майна товариства, пропорційно його частці у статутному капіталі. Відтак після спливу даного строку, в даному випадку після 24 квітня 2018 року, товариство вважались боржником, а вибувший член його кредитором. 
Таким чином Товариство з обмеженою відповідальністю «Ковельська оптова торгова база», діючи у законний та добросовісний спосіб, зобов`язане було здійснювати свою діяльність у такий спосіб який би дозволив їй провести повний розрахунок з кредиторами товариства.
Натомість, достовірно знаючи про не проведення розрахунку з ОСОБА_1 відповідно до Закону та про звернення з відповідним позовом ОСОБА_1 до господарського суду 31  липня 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Ковельська оптово- торгова база» відчужує належне товариству майно при цьому не проводить жодного розрахунку з позивачем. 
Окрім того 26 липня  2018 року ( а.с 189 Т. 1) Господарським судом Волинської області було відкрите провадження за позовом ОСОБА_1 до Товариство з обмеженою відповідальністю «Ковельська оптово- торгова база» про стягнення коштів. 
За таких обставин слід вважати, що як продавець так і покупець,  за оспорюваим договором діяли  недобросовісно, оскільки були обізнанім про наявність майнового спору між продавцем та позивачем з огляду на те, що директором обох юридичних фірм сторін оспорюваного договору  є одна і таж особа ОСОБА_2 .. 
Крім того  з наявних у матеріалах справи доказів, встановлено, що відчуження майна за оспорюваним договором відбулось по залишковій вартості такого майна 137595,28 гривень без отримання мінімального прибутку, що прямо суперечить меті створення товариства визначеній в статуті  як то отримання прибутку. 
Також, як встановлено в судовому засіданні  з пояснень сторін та відповідно до наданої виписки по рахунку ( а.с. 174 Т.1) 31.07.2018 року облспоживспілка (будучи засновником двох відповідачів) надає ТзОВ "Ковельська ОТБ" поворотну фінансову допомогу-позику в сумі 300000 грн. Дана обставина свідчить, що покупець на день укладення оспорюваного правочину не мав у розпорядженні коштів необхідних для придбання майна, що в свою чергу підтверджує доводи позивача щодо неправомірності дій Товариство з обмеженою відповідальністю «Ковельська оптово- торгова база» по відчуженню майна.  
Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник, який достовірно знає про необхідність сплати боргу, який укладає договір спрямований на відчуження майна, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
Таким чином суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що  оскаржуваний договір купівлі-продажу  від 31 липня 2018 року був укладений на шкоду  ОСОБА_1 , направлений на не проведення з ним повного розрахунку вартості частини майна товариства, пропорційно його частці у статутному капіталі, яка в подальшому  була визначена рішенням суду, яке набрало законної сили. 
Покупець за оспорюваним договором прийняв участь у такому договорі формально і йому було відомо, що продавець за оспорюваним договором укладає договір з метою штучного протиправного створення ситуації, коли у нього юридично спірне нерухоме майно буде відсутнім, що в свою чергу  може убезпечити його від можливого звернення стягнення на таке майно у випадку відсутності чи недостатності грошових коштів при вирішенні майнового спору, який розглядався у господарському суді  Волинської області та за результатами розгляду існує рішення про стягнення коштів з ТзОВ «Ковельська оптово-торгова база» на корить позивача.
Відповідачі не надали належних, допустимих та беззаперечних доказів, які б свідчили , що спірне майно фактично після укладення оспорюваного договору було дійсно передане покупцю та ним використовується за цільовим призначенням. 
Крім того, відповідачі не обґрунтували доцільності відчуження спірного майна за ціною визначеною договором за умови наявності кредиторів, зокрема яким був ОСОБА_1 , яким не були виплачені заборговані кошти.
Колегія суддів дійшла висновку, що сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач ТзОВ  «Ковельська оптово-торгова база» діяло недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки можна  вважати , що відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно, як боржника.
Доводи  апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції, ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів  та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального  та процесуального права.
Колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення  суду та відсутність підстав для його скасування.
31 серпня 2020 року судом першої інстанції було ухвалено оскаржуване рішення, яким позов ОСОБА_1 повністю задоволено. Однак судом не було вирішено питання розподілу судових витрат.
Позивачем при зверненні до суду з позовною заявою сплачено судовий збір в сумі 768 грн, 40 коп. (а. с. 2). 22.06.19 р. позивачем сплачено судовий збір в сумі 384 грн, 20 коп. при подачі апеляційної скарги у справі щодо апеляційного оскарження ухвали суду від 22.05.19 р. про закриття провадження у справі (а. с. 70). При подачі заяви про забезпечення позову 01.04.19 р. у справі № 159/1 792/19 провадження № 2 - з/159/7/19 позивачем також сплачено судовий збір в сумі 384 грн, 20 коп. Отже загальна сума судових витрат позивача у справі, що полягає у сплаті судового збору, складає 1 536 грн 80 коп.
За змістом ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Оскільки позов, було пред`явлено до двох відповідачів, який повністю задоволено, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача судові витрати у справі в рівній частці  по 768 грн 40 коп. з кожного, ухваливши додаткове судове рішення від 10 вересня 2020 року.
Підстав для скасування додаткового судового рішення апеляційний суд не вбачає.
Додатковим судовим рішенням від 05 жовтня 2020 року стягнуто з відповідача  ТзОВ «Ковельська оптово – торгова база» на користь позивача ОСОБА_1 судові витрати у справі, що є витратами на оплату професійної правової допомоги, в розмірі 7 500  грн.
Стягнуто з відповідача ТзОВ «Ковельська ОТБ» на користь позивача ОСОБА_1 судові витрати у справі, що є витратами на оплату професійної правової допомоги, в розмірі в розмірі 7 500  грн.
Не погоджуючись з судовим рішення суду першої інстанції відповідачем ТзОВ «Ковельська ОТБ» було подано апеляційну скаргу, в якій останній просить додаткове рішення скасувати в задоволені заяви ОСОБА_1 про стягнення судових витрат на правничу допомогу відмовити.
З матеріалів справи вбачається, що Ковельським міськрайонним судом Волинської області від 31 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу  задоволено. Однак судом не було вирішено питання розподілу судових витрат, зокрема витрат на  професійну правничу допомогу.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).
Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.
Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.
Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви,апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Позивачем понесено такі судові витрати, що полягають у оплаті професійної правничої допомоги 11 400 грн та 6 000 грн, а всього: 17 400 грн – за квитанціями про оплату такої допомоги.
За договором про надання правової допомоги адвокатом Сорокопудом М.О. від 28.03.19 р., додатковим договором від 28.03.20 р., актом приймання наданих послуг від 31.08.20 р., вказаними вище двома квитанціями про оплату послуг, останнім як адвокатом надано позивачеві послуги у справі, що є відповідними таким критеріям як їх дійсність, так як факт оплати послуг позивачем стверджено відповідним документом; необхідність, так як позивач не має юридичної освіти, а провадження у справі мало місце не лише тривалий час та за участю більше двох учасників, а й у судах першої та апеляційної інстанції, відповідно; розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Задовольняючи  частково заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції правильно виходив з того,  що з відповідачів на користь позивача слід стягнути у рівних частках суму понесених позивачем витрат, що є витратами на оплату професійної правничої допомоги, в розмірі 15 000 грн (17 400 грн підтверджених документально витрат, за мінусом 2 400 грн невідповідних, на думку суду, витрат на оплату участі представника позивача – адвоката у судовому засіданні 11.08.20 р., що тривало біля 1 год., на протязі біля 3 – х год.; 3 600 грн – 2 400 грн (з розрахунку - по 1 200 грн за 1 год) = 1 200 грн).
Доводи апеляційної скарги по те, що ОСОБА_3 не мав права приймати оплату, оскільки останній не зареєстрований як самозайнята особа, а зареєстрований як фізична особа підприємець, жодного відношення до відшкодування витрат на правничу допомогу, яку понесла сторона не має, оскільки позивачем було сплачено ці кошти на виконання вимог договору та акту приймання передачі згаданих послуг.
Доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять підстав для скасування судового рішення та додаткових судових рішень.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального  та процесуального права.
Колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення суду від 31 серпня 2020 року та додаткових рішень від 10 вересня 2020 року та від 05 жовтня 2020 року та відсутність підстав для їх скасування.
Керуючись статтями 367-369, 375, 381-384 ЦПК України,  суд

                                                  У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" залишити без задоволення, а рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 31 серпня 2020 року та додаткові рішення Ковельського міськрайонного суду від 10 вересня 2020 року, від 05 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення. 

Головуючий 

Судді