ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 631/1010/19                                        Головуючий суддя І інстанції Трояновська Т. М.
Провадження № 22-ц/818/3762/20                        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року                                                                м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого                                        Яцини В.Б.,
суддів колегії                                        Бурлака І.В., Котелевець А.В.,
за участю секретаря судового засідання        Семикрас О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 14 травня 2020 року, ухвалене у складі судді Трояновської Т.М., по цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , із залученням до участі у справі в якості заінтересованої особи Нововодолазького районного сектору Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області, про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Желанової Оксани Борисівни звернулась до Нововодолазького районного суду Харківської області із заявою, в якій після її уточнення 06 грудня 2019 року остаточно просила суд встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася у селі Нове Новомосковського району Дніпропетровської області, у неповнолітньому віці в Україні станом на 13 листопада 1991 року разом з батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 36).
В обґрунтування заяви зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у селі Нове, Новомосковського району Дніпропетровської області у родині ромів народилась ОСОБА_1 . Її батьки у 1991 році переїхали на постійне місце проживання до села Парасковія Нововодолазького району Харківської області. Мати заявника - ОСОБА_4 була зареєстрована у селі Парасковія Нововодолазького району Харківської області з 15 січня 1991 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 , а батько - ОСОБА_3 з 15 вересня 1991 року по 1997 рік (знятий з реєстрації місця проживання у зв`язку зі смертю). На час проживання разом з батьками, заявниця зареєстрована у селі Парасковія Нововодолазького району Харківської області не була, але фактично проживала разом із ними, оскільки не була позбавлена батьківського піклування.
Також представник ОСОБА_1 вказала, що при досудовому зверненні до органів Державної міграційної служби заявниці було повідомлено, що у випадку відсутності штампа про реєстрацію місця проживання громадянина СРСР на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року і при цьому особа фактично проживала на території України, - необхідно звернутися до суду з заявою про встановлення даного юридичного факту. Від встановлення факту проживання заявника на території України станом на 13 листопада 1991 року залежить можливість реалізувати ОСОБА_1 передбачене законом право на звернення до міграційної служби з заявою про встановлення належності до громадянства відповідно до пункту 2 частини 1 статті 3 Закону України «Про громадянство України» та отримання паспорту громадянина України у формі ID - картки.
Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 14 травня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Желанова О.Б. просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове, яким задовольнити її заяву повністю.
В обґрунтування скарги зазначила, що рішення підлягає скасуванню в силу ст. 376 ЦПК України, оскільки при його ухваленні судом неправильно застосовані норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, висновки, викладені в рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи.
Вказала, що суд проігнорував положення спеціальної норми п. 10 Указу Президента № 215, посилаючись на п. 9 цього самого Указу Президента № 215/2001, який до цих правовідносин не застосовний, оскільки регулює процедуру встановлення належності до громадянства осіб, які були повнолітніми на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» та отримали паспорт громадянина СРСР.
Послалась на те, що районний суд не врахував положення чинної на 1991 рік ч. 2 ст. 17 Цивільного кодексу УРСР, згідно з якою місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п`ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів. З огляду на те, що немає жодних даних про те, що батьки заявниці позбавлялись батьківських прав чи з будь-якої іншої причини над дитиною встановлювалась опіка або ж дитина вилучалась з родини, у той час як обоє батьків проживали за станом на 13 листопада 1991 року за адресою: Харківська область. Нововодолазький район, с. Парасковія (довідки про проживання батьків містяться в матеріалах справи), місцем проживання на той час неповнолітньої ОСОБА_1 вважається та сама адреса: Харківська область, Нововодолазький район, с. Парасковія.
Зауважила, що заявниця народилася на території, яка стала територією України після проголошення її незалежності, та всі ознаки життя її та її батьків (всієї родини) пов`язані з Україною.
Зазначила, що суд у мотивувальній частині посилається на Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який не застосовний до розглядуваних правовідносин в силу особливого правового статусу Заявниці.
Вказала, що суд безпідставно не врахував положення Конвенції ООН «Про скорочення без громадянства», до якої Україна приєдналась 11.01.2013.
Послалась на те, що судом безпідставно в мотивувальній частині рішення зазначено про відсутність доказів проживання батька заявниці у с. Парасковія Нововодолазького району Харківської області за станом на 24 серпня 1991 року - факт, про встановлення якого заявниця не просила.
Вважає, що суд безпідставно вказав на порушення заявницею процедури, визначеною Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України № 215/2001 від 27 березня 2001 року «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України».
Також вказала на те, що судом не було використано право на самостійний збір доказів.
Відзиву на апеляційну скаргу від учасників справи не надійшло.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи. 
Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника заявниці, за відсутності інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце судового засідання, що відповідно до норми ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
За правилом п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:
1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 у селі Нове Новомосковського району Дніпропетровської області, про що виконавчим комітетом Миколаївської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області складено відповідний актовий запис за № 48 від 22 жовтня 1988 року, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого повторно Холодногірським районним у місті Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області. Відповідно до вказаного свідоцтва про народження, батьками ОСОБА_1 були ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (а. с. 5).
Згідно з довідкою виконавчого комітету Старовірівської сільської ради Харківської області від 10 липня 2019 року за № 2/159,батько заявника - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 був зареєстрований та проживав у селі Парасковія Нововодолазького району Харківської області з 15 вересня 1991 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 . Мати заявника - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , була зареєстрована та проживала у селі Парасковія Нововодолазького району Харківської області з 15 січня 1991 року по 30 квітня 1992 року, вибула до села Александрівка Шосткінського району Сумської області. Відомості про реєстрацію дітей відсутні (а. с. 6).
Тобто, на час реєстрації батьків ОСОБА_1 у селі Парасковія Нововодолазького району Харківської області, даних щодо реєстрації та проживання заявника разом із ними не має.
На підтвердження факту проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_7 у зазначений у заяві час до суду надані копії виписок з будинкової книги прописки, які факту реєстрації та проживання ОСОБА_1 у селі Парасковія Нововодолазького району Харківської області не містять (а. с. 7 - 10).
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з недоведеності тих обставин, на які посилається заявник у поданій до суду заяві. 
При цьому суд вважав встановленим, що відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_1 , її батьками були ОСОБА_3 та ОСОБА_6 . У той же час, довідка виконавчого комітету Старовірівської сільської ради Харківської області від 10 липня 2019 року за № 2/159, містить інші дані щодо імені матері заявника - ОСОБА_8 , а не ОСОБА_9 . Крім того, вказана довідка та виписки з книги прописки, факту реєстрації та проживання ОСОБА_1 у селі Парасковія Нововодолазького району Харківської області разом з батьками - не містять. Водночас, із наданих заявником документів вбачається, що батько ОСОБА_1 - ОСОБА_3 був зареєстрований у селі Парасковія Нововодолазького району Харківської області лише з 15 вересня 1991 року, даних того, що він там мешкав станом на 24 серпня 1991 року відсутні.
Також суд зазначив, що заявником не надано будь-яких відомостей щодо набуття її батьками громадянства України (за народженням, територіальним походженням, внаслідок прийняття до громадянства тощо).
Крім того, ОСОБА_1 , а також її представником не надано суду доказів того, що заявниця зверталася до відповідного територіального підрозділу Державної міграційної служби України із заявою та іншими документами щодо встановлення належності до громадянства України. Як свідчать матеріали справи, заявниця відразу звернулася до суду, чим на думку суду першої інстанції порушила процедуру, визначену Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України № 215/2001 від 27 березня 2001 року «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України».
Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками районного суду з огляду на наступне.
Відповідно до норми ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:
1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:
1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України: 
1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
У частині 1 статті 293 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, що визначено пунктом 5 частини 2 статті 293 Цивільного процесуального кодексу України.
Перелік фактів, які підлягають встановленню судом в окремому провадженні, викладений в частині 1 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України та не є вичерпним (частина 2 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України).
Так, відповідно до частини 2 вищевказаної норми права, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
З указаного вбачається, що законом передбачено вставлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.
Суд правильно вказав, що при вирішенні справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, постійного або безперервного проживання на території України слід керуватися нормами Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235 - ІІІ та Указом Президента України № 215/2001 від 27 березня 2001 року «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким було затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).
Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є:1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.
Громадянство України набувається: 1) за народженням; 2) за територіальним походженням; 3) внаслідок прийняття до громадянства; 4) внаслідок поновлення у громадянстві; 5) внаслідок усиновлення; 6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя; 7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; 8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; 9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; 10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України (стаття 6 Закону України «Про громадянство України»).
Положеннями частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України» визначено, що особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», <…> а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. 
Абз. 1 п. 1 та абз. 2 п. 4 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України № 215/2001 від 27 березня 2001 року (далі по тексту - Порядок), передбачено, що для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України особа подає заяву, а також інші документи, передбачені розділом II цього Порядку до територіального підрозділу Державної міграційної служби України за місцем проживання особи в Україні.
Підпунктами «а» та «б» пункту 7 Порядку передбачено, що встановлення належності до громадянства України стосується, зокрема:
а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі: осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України;
б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті «а» цього пункту.
Районний суд помилково послався на пункт 9 Порядку оскільки пунктом 10 Порядку передбачено, що для встановлення відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону належності до громадянства України особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, подає:
а) заяву про встановлення належності до громадянства України;
б) копію свідоцтва про народження;
в) один із таких документів:
- довідку, що підтверджує факт постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;
- довідку, що підтверджує факт постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника, з якими особа в неповнолітньому віці постійно проживала, або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;
- документ, що підтверджує факт перебування особи в неповнолітньому віці на вихованні у державному дитячому закладі України за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року;
- копії паспортів батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника - громадян колишнього СРСР з відміткою про прописку, що підтверджує факт їх постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. У разі відсутності у батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про те, що за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року ця особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР і відповідно постійно проживала, проживала на території України (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);
- судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;
- судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого законного представника, з яким особа в неповнолітньому віці постійно проживала на території України, або факту їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.
Якщо документи про встановлення належності до громадянства України подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року була неповнолітньою та проживала в Україні не з батьками (одним із них), а з іншим законним представником, подається також копія документа про встановлення опіки чи піклування.
У пункту 44 вказаного вище Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 1 постанови № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Районний суд безпідставно послався на те, що заявником не доведено факту проживання її батька на території України станом на 24.08.1991.
Виходячи з правової фікції, передбаченої чинною на 1991 рік ч. 2 ст. 17 Цивільного кодексу УРСР, згідно з якою місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п`ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів та з огляду на те, що немає жодних даних про те, що батьки заявниці позбавлялись батьківських прав чи з будь-якої іншої причини над дитиною встановлювалась опіка або ж дитина вилучалась з родини, у той час як обоє батьків проживали за станом на 13 листопада 1991 року за адресою: Харківська область. Нововодолазький район, с. Парасковія (довідки про проживання батьків містяться в матеріалах справи), місцем проживання на той час неповнолітньої ОСОБА_1 слід вважати за вищевказаним місцем проживання батьків.
За таких обставин висновки суду першої інстанції щодо недоведеності факту проживання заявника на території України станом на 13.11.1991 не відповідають положенням ст.ст. 89, 263 ЦПК України, їх не можна вважати належним чином обґрунтованими.
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , посилаючись на те, що встановлення або оформлення належності до громадянства України проводиться в позасудовому порядку відповідними державними органами, а заявником не було доведено, що вона у досудовому порядку зверталася до відповідного територіального підрозділу ДМС України із заявою та іншими документами щодо встановлення належності до громадянства України, чим порушила процедуру, визначену Порядком, суд першої інстанції не врахував, що предметом вимог заявника було не отримання громадянства, а встановлення юридичного факту, який згідно наведеним нормам матеріального права дасть їй можливість звернутися до відповідних компетентних органів для вирішувати питання про надання громадянства України.
Врахувавши вищевказані положення Закону України «Про громадянство України» та Порядку № 215, а також встановивши, що факт народження на території, яка в подальшому стала територією України підтверджено свідоцтвом про народження заявника, а факт проживання її батька на території України станом на 13 листопада 1991 року підтверджено довідкою виконавчого комітету Старовірівської сільської ради Харківської області від 10 липня 2019 року за № 2/159, районний суд дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для встановлення зазначеного факту судовим рішенням з огляду на згадані положення ч. 2 ст. 17 Цивільного кодексу УРСР.
Можливість у позасудовому порядку вирішити питання про підтвердження належності до громадянства України на підставі інших документів не позбавляє особу гарантованого ст.ст. 55, 129 Конституції України, ст. 4 ЦПК України права на захист її права в судовому порядку. 
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Отже, одним із документів на підтвердження обставин для встановлення належності до громадянства України є рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання неповнолітньої особи разом з батьком на території України станом на 13 листопада 1991 року, на що суд першої інстанції належної уваги не звернув.
Посилаючись на передчасне звернення до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання особи на момент проголошення незалежності України, суд також не врахував, що у даному випадку законом не передбачено обов`язкового досудового порядку урегулювання спору, що за змістом ст. 124 Конституції України надає це питання на розсуд заявника.
Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, за відсутності у законі відповідної вимоги є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. 
Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 365/762/17.
З огляду на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів на підставі ст. 376 ЦПК України задовольняє апеляційну скаргу, скасовує оскаржуване рішення та задовольняє заяву ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 14 травня 2020 року - скасувати.
Заяву ОСОБА_1 - задовольнити.
Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Нове Новомосковського району Дніпропетровської області, у неповнолітньому віці в Україні станом на 13 листопада 1991 року разом з батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня проголошення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення виготовлений 12 жовтня 2020 року.

Головуючий                                                                В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                                І.В. Бурлака.

                                                                               А.В. Котелевець.