ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

18 листопада 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/4322/19	
Головуючий в 1 інстанції: Лісовська Н. В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.,
суддів: Бойка А.В., Єщенка О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження  за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року, ухвалене  в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження у м.Миколаєві  у справі   за позовом ОСОБА_1 до  Головного управління ДПС у Миколаївській області,  Головного управління ДФС у Миколаївській області про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити дії 

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2019  року позивач  звернувся до суду з   позовом до відповідачів  та, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив   визнати  протиправною та скасувати вимогу від 14.11.2019 р.   № Ф-71834-17  та  зобов`язати   виключити з інтегрованої автоматизованої системи "Податковий блок" заборгованість позивача зі сплати ЄСВ за 2017-2019 роки в сумі 26539,26 грн.
В обґрунтування позову зазначалось, що  з 2006 р. зареєстрований як фізична особа-підприємець, але фактично підприємницьку діяльність не здійснював з 2007 р., однак запис про припинення підприємницької діяльності внесено лише 24.10.2019 р. Відповідачем порушено строк обчислення боргу, який мав бути зроблений в кінці календарного місяця. Бездіяльність контролюючого органу щодо невинесення протягом тривалого часу після внесення змін до законодавства вимоги про сплату боргу поклала на особу надмірний тягар зі сплати єдиного внеску.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 червня              2020  року у задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись з таким рішенням, позивач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. Доводами апеляційної скарги  зазначено про порушення податковим органом процедури, яка передує прийняттю  вимоги про сплату боргу (недоїмки).  Разом з тим, відповідачем не надано суду офіційне підтвердження статусу ФОП позивача на 2017 рік, що виклчає можливість  законного здійснення підприємницької діяльності та отримання доходів. Зазначає, що є добросовісним громадянином, а відповідач не надав доказів того, що позивач мав вигоду із того, що не платив податки, позивач написав заяву  про припинення підприємницької діяльності ще у 2007 році.       
Відзив на апеляційну скаргу відповідачами  до суду не надано.
Також, ОСОБА_1 надав  суду клопотання про призупинення розгляду справи до  прийняття рішення Конституційним Судом України у справі                №329-2(ІІ)2019. Апелянт зазначає, що у зв`язку з тим що Конституційним Судом України відкрито  провадження у спарві за поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини,  зокрема щодо відповідності Конституції України положень п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 р. №2464- VI.
Досліджуючи матеріали справи суд встановив, що ухвалою колегії суддів Конституційного Суду України відкрито конституційне провадження у справі № 5/7130(19) за Конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 18 листопада 2019 року щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 8 липня 2010 року № 2464-VI.
Джерела права, які застосовуються судом визначені статтею 7 КАС України.
За змістом частини 4 статті 7 КАС України якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верхового Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.
Отже, суд при розгляді справи може сам дійти висновку про неконституційність певного закону і не застосовувати його при розгляді справи.
Крім того, відповідно до статті 152 Конституції України закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Тобто, у разі визнання неконституційним Конституційним Судом України положень пункту 2 частини першої статті 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 8 липня 2010 року № 2464-VI, то ця норма втратить чинність з дня ухвалення рішення про його неконституційність.
При цьому, враховуючи те, що на момент виникнення спірних відносин пункт 2 частини першої статті 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 8 липня 2010 року № 2464-VI не було визнано неконституційним, тобто спірні відносини врегульовував саме цей закон у редакції чинній на час виникнення цих відносин, суд приходить до висновку, що рішення Конституційного Суду України за наслідками розгляду Конституційного подання Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 18 листопада 2019 року, не впливає на вирішення справи, оскільки не має зворотної сили.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 січня 2018 року у справі № 826/24755/15, № судового рішення в ЄДРСРУ 71789674.
Отже, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні клопотання позивача про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішення Конституційного Суду України по справі № 5/7130(19) за Конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 18 листопада 2019 року.
Згідно ч.1 ст.257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Відповіднодо п.2 ч.6 ст.262 КАС України, суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням                   сторін:  якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
Як вбачається з матеріалів справи, зазначена справа є справою незначної складності,  тому розгляд апеляційної скарги  призначено у порядку спрощеного позовного провадження.
Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню  з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець з 22.06.2006 р. та припинив підприємницьку діяльність 23.10.2019 р. (а. с. 52).
14.11.2019 р.  відповідачем  сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-71834-17 на суму 26539,26 грн станом на 31.10.2019 р. (а. с. 12).
Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, який був зареєстрований як фізична особа-підприємець з 22.06.2006 р. по 23.10.2019 р., проте господарську діяльність не вів та доходи не отримував, зобов`язаний був сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску з 01.01.2017 р. по дату внесення до Єдиного державного реєстру запису щодо реєстрації припинення підприємницької діяльності. 
Колегія суддів  не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом № 2464-VI.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, зокрема ті, які обрали спрощену систему оподаткування (пункт 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI).           Згідно з пунктом 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;
За положеннями пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України  об`єктом оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
Якщо ж підприємець за результатами минулого року отримав збиток або дохід, рівний нулю, то такий дохід не може розглядатися для цілей оподаткування.
Отже, аналіз змісту наведених вище норм дає підстави для висновку, що платникам, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), у яких базою нарахування єдиного внеску є сума доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб та якими у звітному році або окремому місяці звітного року не було отримано дохід (прибуток), надано право, у разі необхідності самостійно визначити базу нарахування. Тобто такі платники, за бажанням, у році або окремому місяці року, де не було ними отримано дохід (прибуток) можуть самостійно, у разі необхідності, визначити базу нарахування єдиного внеску. У такому випадку сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску та більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску.
Враховуючи зазначене, оскільки позивач перебуває на загальній системі оподаткування (в тому числі й у періоді, що перевірявся), він мав право у періоди, в яких не отримував дохід (прибуток), не нараховувати єдиний внесок, навіть у розмірі мінімального страхового внеску.
З огляду на вищевикладене колегія суддів зазначає  про безпідставність винесення контролюючим органом позивачу   вимоги  від 14.11.2019 р.   № Ф-71834-17  .
Аналогічний правовий висновок виклданеий в поставнові Верховного Суду  від 03.09.2020 року у справі № 816/188/17.
Отже, внесення 23.10.2019 запису до Державного реєстру про держану реєстрацію припинення підприємницької діяльності позивача як фізичної особи-підприємця та інформація щодо не зняття з обліку (а.с.52) не можуть, з урахуванням висновків Верховного Суду, достеменно свідчити про здійснення такою особою підприємницької                      діяльності.
Суд першої інстанції вказаних обставин не врахував, хоча останні мають вирішальне значення для висновку щодо пропорційності втручання державного органу у розумінні принципу «належного урядування», а, отже, і при вирішенні питання законності оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки).
Отже, на підставі викладеного колегія суддів доходить висновку, що оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) прийнята протиправно, а відтак належить до скасування.
Разом з тим позовна вимога про зобов`язання Головного управління ДФС у Миколаївській  області виключити з інтегрованої автоматизованої системи «Податковий блок» запис про заборгованість  позивача  зі сплати єдиного соціального внеску за 2017-2019 роки у сумі 26539,26 гривень, задоволенню не підлягають  з огляду на таке.
Слід зазначити, що судове рішення має бути наслідком чинного правового регулювання і не може визначати правовідносини між сторонами на майбутнє. Крім того, можливе внесення змін до нормативно-правових актів, що регулюють спірні правовідносини.
Проте, виключення з інтегрованої автоматизованої системи «Податковий блок» запису про заборгованість позивача  зі сплати єдиного соціального внеску за 2017-2019 роки у сумі 26539,26 гривень випливає зі скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки).
Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В ході розгляду справи позивач довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач не надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги підтверджуються наявними у справі доказами, у зв`язку з чим рішення суду підлягає скасуванню.
Враховуючи наведені положення діючого законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні постанови припустився порушень норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Згідно ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Судом встановлено, що позивач звертаючись до суду 04.12.2019 року з позовом повинен був сплатити судовий збір у розмірі 768,40 грн. за вимогу  майнового характеру, та  відповідно до квитанції  від 25.11.2019 р. №0.0.1534628431.1 позивачем сплачено  770 грн., в подальшому збільшуючи позов позивач сплатив судовий збір у розмірі  840,80 грн. відповідно до квитанції №1 від 24.03.2020 р. за вимогу немайнового  характеру. Згідно ухвали П`ятого апеляційного адміністративного суду  позивач за подання апеляційної скарги повинен був сплатити судовий збір у розмірі 1152,60 грн., як за одну вимогу майнового характеру, оскільки позовні вимоги є похідними, проте відповідно до квитанції №22 від 09.09.2020 р. сплатив 1261,20 грн.
З урахуванням часткового задоволення позовних вимог, а саме задоволення   позовної вимоги щодо скасування вимоги, та відмови в задоволенні похідної позовної вимоги щодо зобов`язання виключити з інтегрованої автоматизованої системи "Податковий блок" заборгованість позивача зі сплати ЄСВ за 2017-2019 роки в сумі 26539,26 грн., суд апеляційної інстанції вважає за можливе стягнути на користь позивача судовий збір, який необхідно було сплатити позивачу   до суду першої інстанції в розмірі 768,40 грн. та до суду апеляційної інстанції в розмірі  1152,60 грн.  
Відповідно до п.4 ч.1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись  ст. ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати  протиправною та скасувати вимогу від 14.11.2019 р.   № Ф-71834-17.
В задоволені решти позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1921 грн. (одна тисяча дев`ятсот  двадцять одна гривня).
Відповідно до ст. 329 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя:                                                                                          О.А. Шевчук 

Суддя:                                                                                                             А.В. Бойко 

Суддя:                                                                                                             О.В. Єщенко