ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

15 грудня 2020 року	  м. Одеса	Справа № 916/743/20	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Л.В. Поліщук,
суддів: Л.О. Будішевської, С.В. Таран, 
секретар судового засідання Іванов І.В.
за участю представників сторін: 
від позивача: В.Р. Ахмадулліна
від відповідача: не з`явився
від третіх осіб: О.Ю. Цвігун (ОМР)
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту) 
на рішення Господарського суду Одеської області від 28.09.2020 (суддя Щавинська Ю.М., м. Одеса, повний текст складено 08.10.2020) 
у справі № 916/743/20
за позовом Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту) 
до відповідача: Фізичної особи-підприємця Молла Інги Олегівни 
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Одеської міської ради та Комунального підприємства "Одестранспарксервіс" 
про усунення перешкод у користуванні майном та стягнення,

                                                                     В С Т А Н О В И В :

У березні 2020 року Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту) (далі також – ДП "АМПУ", Адміністрація, Підприємство) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Молла Інги Олегівни (далі також – ФОП Молла І.О., Підприємець), в якій просило:
- усунути перешкоди у здійсненні Адміністрацією своїх прав щодо користування частиною об`єкта державної власності "Митна площа" (інв. № 072525) площею 1852 кв.м шляхом зобов`язання ФОП Молла І.О. припинити свою господарську діяльність на зазначеному об`єкті;
- стягнути з ФОП Молла І.О. розмір збитків Адміністрації у вигляді неотриманої орендної плати за користування державним майном за період з 14.09.2018 по лютий 2020, що становить 41659,05 грн з ПДВ.  
В обґрунтування позову ДП "АМПУ" послалось на те, що частина об`єкта "Митна площа" площею 1852 кв.м використовується ФОП Молла І.О. у своїй господарський діяльності без правової підстави, що порушує права держави та Адміністрації, на яку покладено обов`язок належного утримання державного майна, внаслідок чого Підприємству завдано збитків у вигляді неотриманої орендної плати у вказаній сумі.
Ухвалою місцевого господарського суду від 25.03.2020 відкрито провадження у справі № 916/743/20, прийнято справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, залучено Одеську міську раду та Комунальне підприємство "Одестранспарксервіс" до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 28.09.2020 у задоволенні позову відмовлено.
Судове рішення мотивоване тим, що позивачем не доведено обставин належності йому на праві господарського відання об`єкта "Митна площа", до складу якого, за його твердженням, входить спірний об`єкт; факту того, що спірний об`єкт входить до складу об`єкта "Митна площа", а також не обґрунтовано площу об`єкта, усунення перешкод у користуванні яким є предметом розгляду даної справи. Щодо вимоги про стягнення з відповідача збитків, то, надаючи оцінку наявності усіх елементів складу правопорушення, суд врахував висновки щодо недоведеності позивачем наявності у нього належним чином оформленого речового права на спірний об`єкт, площею 1852 кв.м, що свідчить про відсутність порушення з боку ФОП Молла І.О. будь-яких прав Підприємства. При цьому суд також критично оцінив наведений позивачем у позовній заяві розрахунок суми збитків, з огляду на необґрунтованість застосованої методики. Більш того, суд вказав, що матеріали справи не містять доказів, які підтверджують гарантовану можливість отримання позивачем означеного ним доходу, зокрема, відсутні докази, що свідчать про наявність наміру та намагання позивача укласти з іншими особами договір оренди спірного об`єкта майна. Поряд з цим суд зауважив, що у випадку, якщо позивач вважає, що відповідачем відповідні платежі могли бути здійснені не на користь Комунального підприємства "Одестранспарксервіс", а саме на його користь, Адміністрація в такому випадку мала звертатися до суду з вимогами до Комунального підприємства "Одестранспарксервіс" на підставі положень ст.1212 ЦК України. Відтак, врахувавши наведене у сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача суми збитків також не підлягають задоволенню. 
Не погодившись із вказаним рішенням, ДП "АМПУ" звернулось до Південно–західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на недотримання судом норм матеріального та процесуального права, недоведеність та неповне з`ясування обставин справи, а також невідповідність висновків суду обставинам справи, просило скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Так, скаржник вказав, що об`єкт площею 1852 кв.м, що є частиною об`єкта «Митна площа» загальною площею 6200 кв.м, за адресою: м. Одеса, вул. Митна площа, 1 (після проведення реєстрації буде присвоєно адресу: м. Одеса, вул. Митна площа, Ѕ), є державною власністю, органом управління якої визначено Міністерство інфраструктури України, яке, у свою чергу, визначило балансоутримувачем цього майна Адміністрацію, та включено до Єдиного реєстру об`єктів державної власності. Отже, Адміністрація стверджує, що спірне майно є державним та належить їй на підставі господарського відання, адже відповідно до Закону України «Про морські порти України» та Статуту ДП «АМПУ» майно, що закріплене за Адміністрацією, належить їй на підставі господарського відання, а останнє виникає з дати підписання актів приймання-передачі або інших відповідних первинних документів. Відповідні докази наявні в матеріалах справи. Як вважає Підприємство, відсутність державної реєстрації майна не має наслідком позбавлення держави прав на це майно, так як державна реєстрація права власності не породжує виникнення права власності на майно. Також апелянт звернув увагу на те, що ані відповідачем, ані третіми особами не було надано жодних доказів (правовстановлюючих документів) того, що даний об`єкт належить до комунальної власності. Крім того, скаржник наполягає на тому, що судом невірно встановлено, яким чином та з кого повинна бути стягнута сума збитків. 
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.11.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту) на рішення Господарського суду Одеської області від 28.09.2020 у справі № 916/743/20; встановлено учасникам справи строк до 26.11.2020 для подання відзиву на апеляційну скаргу та роз`яснено учасникам справи про їх право у цей строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до статті 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи; попереджено учасників справи про наслідки подання письмових заяв чи клопотань без додержання вимог частини першої та другої вказаної вище норми або не у строк, встановлений судом, у вигляді їх повернення заявникові без розгляду.
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 01.12.2020 розгляд справи №916/743/20 призначено на 15.12.2020 о 10:00 год.          
Відзиви на апеляційну скаргу не надходили.
У судовому засіданні 15.12.2020 представник позивача підтримав свою правову позицію щодо оскаржуваного судового рішення, представник Одеської міської ради просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення – без змін. Інші учасники справи не з`явились у судове засідання, про дату, час та місце засідання були повідомлені належним чином.
Заслухавши представників позивача та третьої особи - Одеської міської ради, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне. 
Відповідно до п. 4 рішення Одеської міської ради від 20.09.2011 №1251-VI "Про затвердження Положення про організацію та порядок паркування транспортних засобів у місті Одесі" (зі змінами внесеними рішенням Одеською міською радою від 16.04.2015 №6506-VI) КП "Одестранспарксервіс" визнано уповноваженою особою на експлуатацію майданчиків для платного паркування на території міста та укладення договорів балансоутримання місць для паркування транспортних засобів.
Рішенням Одеської міської ради від 25.04.2018 №3221-VII доповнено Перелік спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території м. Одеси, та земельна ділянка за адресою: м. Одеса, Митна площа, 1 (площа 1089 кв.м.) внесена до цього Переліку.
Згідно із погодженою та затвердженою схемою розміщення місць паркування 03.01.2019 між Фізичною особою-підприємцем Моллою Інгою Олегівною (оператор) та Комунальним підприємством "Одестранспарксервіс" (уповноважена особа) укладено договір №72/П-КР-2019/03-01 балансоутримання місць паркування (т.2 а.с.84-86), згідно з п.1.1. якого відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 р. № 1342 "Про затвердження Правил паркування транспортних засобів", ст. 268-1 Податкового кодексу України від 02.12.2010р., рішення Одеської міської ради від 23.12.2011 року               № 1631-VI  "Про затвердження Правил благоустрою території м. Одеси (текстової частини) у новій редакції", рішення Одеської міської ради від 22.11.2011 року № 1534-VI, рішення Одеської міської ради від 27.08.2014р. № 5286-VI "Про затвердження переліку земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території м. Одеси, у новій редакції",  рішення Одеської міської ради від 20.09.2011р. №1251-VI "Про затвердження Положення про організацію та порядок паркування транспортних засобів у м. Одесі" уповноважена особа надає право оператору право організовувати та провадити діяльність із забезпечення паркування транспортних засобів на місцях для паркування (спеціально відведена автостоянка), загальною площею 1089 м2,  що розташовані за адресою: м. Одеса, пл. Митна, 1.
Термін дії договору сторонами погоджено з моменту введення в експлуатацію майданчика для паркування (спеціально відведена автостоянка) і до 31.12.2019.
Станом на дату розгляду даної справи господарським судом першої інстанції рішення Одеської міської ради від 25.04.2018 №3221-VII та договір балансоутримання місць паркування транспортних засобів є чинними, в судовому порядку не оскаржувались.
Звертаючись із позовом у даній справі, ДП «АМПУ» послалось на те, що на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 04.03.2013 № 133-р "Про погодження пропозиції щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту» та наказу Міністерства інфраструктури України від 19.03.2013 № 163 проведено реорганізацію Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» шляхом виділу стратегічних об`єктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та обов`язків щодо них та утворено Державне підприємство «Адміністрація морських портів України». В результаті зазначених дій відповідно до Розподільчого балансу ДП «ОМТП» та ДП «АМПУ» від 13.06.2013, Актів приймання-передачі майна, майнових прав та зобов`язань від 13.06.2013 та Наказу ДП «АМПУ» від 13.06.2013 № 17 «Про наділення філій майном, яке є частиною майна Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» до Одеської філії ДП «АМПУ» (адміністрація Одеського морського порту) з 13.06.2013 перейшла частина майна, прав та обов`язків ДП «ОМТП», серед яких, зокрема, об`єкт «Митна площа» (інв. № 072525) загальною площею 6200 м2. Наразі речові права (право власності та право господарського відання) на спірний об`єкт нерухомості не зареєстровані. Адміністрація стверджує, що спірне майно є державним та належить їй на підставі господарського відання, однак діяльність ФОП Молла І.О. щодо використання спірного об`єкта порушує права держави та Адміністрації, на яку покладено обов`язок належного утримання державного майна.
Верховенство права, як основоположний принцип господарського судочинства (ч.1 ст.11 ГПК України), визначає спрямованість судочинства на досягнення справедливості та надання ефективного захисту.
Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (частина 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до      Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод      кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.
В силу ч.ч.1, 2 ст. 321 цього Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
У розумінні приписів наведеної норми право власності може бути також порушене без вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом.
Звернутися з негаторним позовом може власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.
Отже, підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №924/1220/17.
Отже, під час розгляду позову про усунення перешкод у здійсненні власником (титульним володільцем) права користування та розпоряджання своїм майном позивач перш за все має підтвердити своє право власності (інше речове право) на спірне майно, надавши суду відповідні докази.
Частиною першою статті 136 Господарського кодексу України визначено, що право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.
Статтею 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що речові права на нерухоме майно, похідні від права власності, зокрема і право господарського відання, підлягають державній реєстрації.
Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.76 ГПК України).
Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Частиною 1 статті 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. 
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Пунктом 6 статті 1 "Про морські порти України" визначено, що морський порт - визначені межами територія та акваторія, обладнані для обслуговування суден і пасажирів, проведення вантажних, транспортних та експедиційних робіт, а також інших пов`язаних з цим видів господарської діяльності.
Територія морського порту - частина сухопутної території України з визначеними межами, у тому числі штучно створені земельні ділянки (пункт 16 статті 1 названого Закону). 
Як вище зазначалось, посилаючись на положення Закону України "Про морські порти України", позивач стверджував про належність йому на праві господарського відання об`єкту "Митна площа" (інв. №072525), загальною площею 6 200 м2, до складу якого входить частина майна, площею 1852 кв.м, усунення перешкод у користуванні яким є предметом розгляду в рамках даної справи, проте матеріали справи не містять доказів проведення державної реєстрації права господарського відання Адміністрації на об`єкт "Митна площа" (інв. №072525), загальною площею 6 200 кв.м, що позивачем не заперечується. 
Наданий позивачем витяг з Єдиного реєстру об`єктів державної власності, згідно з яким Підприємство є балансоутримувачем об`єкта "Митна площа", розташованого за адресою: м. Одеса, площа Митна 1/2, площею  6200 кв.м., не є допустимим доказом вищенаведеного твердження Адміністрації з огляду на наступне.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 Положення про Єдиний реєстр об`єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 квітня 2004 р. N 467, єдиний реєстр об`єктів державної власності є автоматизованою системою збирання, обліку, накопичення, оброблення, захисту та надання інформації про нерухоме майно, у тому числі передане в оренду, лізинг, концесію або заставу державних підприємств, їх об`єднань, установ та організацій (далі - підприємства), а також корпоративні права держави та державне майно, що не увійшло до статутних фондів господарських товариств, створених у процесі приватизації та корпоратизації (далі - балансоутримувачі). Реєстр формується Фондом державного майна за участю Держкомстату, Державної податкової адміністрації, НКЦПФР, Держпідприємництва, Держгеокадастру, Антимонопольного комітету та інших органів, уповноважених управляти об`єктами державної власності, шляхом об`єднання на єдиних методологічних засадах інформаційних систем з метою: ведення обліку об`єктів державної власності; створення умов для оптимізації кількості підприємств державного сектору економіки, використання об`єктів державної власності; проведення моніторингу структурних змін у державному секторі економіки; здійснення контролю за ефективним використанням об`єктів державної власності; забезпечення реалізації управлінських рішень, відкритості та прозорості інформування у державному секторі економіки. 
До Реєстру вносяться відомості на підставі бухгалтерської та статистичної звітності підприємств, господарських товариств, у статутних фондах яких акції (частки, паї) належать державі, та балансоутримувачів (ч.6 Положення).
Відтак, фактично наявна в реєстрі інформація вноситься на підставі бухгалтерської та статистичної звітності підприємств.
Перебування майна на балансі підприємства не є беззаперечним доказом належності такого майна юридичній особі на праві власності, на праві господарського відання чи праві оперативного управління, оскільки баланс підприємства є формою ведення бухгалтерського обліку та не визначає підстав знаходження майна у власності (володінні) підприємства.
Крім того, саме Державний реєстр речових прав на нерухоме майно є тією єдиною державною інформаційною системою, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, проте відомості про речове право ДП "АМПУ" на об`єкт "Митна площа" в даному реєстрі відсутні.
Що стосується посилань Адміністрації на рішення Господарського суду Одеської області від 19.05.2009 у справі №3/227-08-5027 та від 09.12.2011 у справі №11/73-10-3115 в якості доказів визнання судом за Міністерством транспорту та зв`язку України права власності на об`єкти в подібних правовідносинах, то судова колегія їх відхиляє, оскільки предметом позову у першій справі є вимога про визнання права власності на об`єкт основних фондів будинок портклубу за адресою: м.Одеса, вул. Ланжеронівський узвіз, 2, інвентарний №077759, загальною площею приміщень 2560,9 кв. м, за державою в особі Міністерства транспорту та зв`язку України з закріпленням на праві господарського відання за державним підприємством „Одеський морський торгівельний порт”, а у другій – вимога про визнання за державою Україна в особі Міністерства інфраструктури права власності на об`єкти нерухомого майна - адміністративний корпус № 5, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Успенська, 4, із закріпленням на праві господарського відання за Державним підприємством "Одеський морський торговельний порт".
Отже, об`єкт "Митна площа", загальною площею 6200 кв.м не був предметом розгляду вказаних справ. 
Крім того, судова колегія зазначає, що із матеріалів справи та пояснень представника позивача в судовому засіданні 15.12.2020 вбачається, що предметом спору є об`єкт, який представляє собою мостіння, майданчик з облаштуванням на земельній ділянці, що розташована поза (перед) огородженою територією Одеського морського порту на площі за адресою: м. Одеса, площа Митна, 1.
Відповідно до ч. 1 ст.24 Закону України «Про морські порти» земельні ділянки в межах території морських портів можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.
Проте будь-яких доказів наявності у Адміністрації відповідного речового права на відповідну земельну ділянку позивачем не надано.
Як вбачається з листа Департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 13.07.2020 №01-18/836, рішення щодо оформлення правовстановлюючих документів на користування земельною ділянкою, на якій розташовано паркувальний майданчик за адресою: м. Одеса, площа Митна, 1, Одеською міською радою не приймались. З набранням чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо  розмежування земель державної та комунальної власності» від 06.09.2012 за №5245-VІ з 01 січня 2013 р. землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими. До земель державної власності відносяться земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності, а також земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні органів державної  влади, державних підприємств, установ, організацій, крім випадків передачі таких об`єктів у комунальну власність. Відповідно до статті 83 Земельного кодексу України земельна ділянка, на якій розташовано паркувальний майданчик, за адресою: м. Одеса, площа Митна, 1, знаходиться у розпорядженні територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради (а.с. 113, т.2).
Слід також зазначити, що Адміністрація не обґрунтувала зазначену у позові площу спірної земельної ділянки - 1852 кв.м, враховуючи, що за договором №72/П-КР-2019/03-01 від 03.01.2019 КП "Одестранспарксервіс" надало право Підприємцю організовувати та здійснювати діяльність із забезпечення паркування транспортних засобів на площі 1089 кв.м. При цьому матеріали справи не містять доказів провадження відповідачем своєї господарської діяльності на об`єкті, площа якого є більшою ніж 1089 кв.м, так само як і доказів співпадіння об`єкта площею 1089 кв.м, який використовується Підприємцем, та об`єкта площею 1852 кв.м, який є предметом розгляду даної справи. Не зміг пояснити позивач і наявність різниці у цих площах у судовому засіданні 15.12.2020. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено обставин належності йому на праві господарського відання об`єкта "Митна площа", до складу якого, за його твердженням входить спірний об`єкт, факту того, що спірний об`єкт входить до складу об`єкту "Митна площа", а також не обґрунтовано площу об`єкта, усунення перешкод у користуванні яким є предметом розгляду даної справи, у зв`язку з чим місцевий господарський суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову в цій частині.
Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача суми збитків у вигляді неотриманої орендної плати за користування державним майном за період з 14.09.2018 по лютий 2020, що становить 41659,05 грн з ПДВ, то, оскільки позивачем не доведено наявності у нього належним чином оформленого речового права на спірний об`єкт, площею 1852 кв.м, то у задоволенні цих вимог так само підставно відмовлено господарським судом Одеської області.
Посилання апелянта на положення ч. 3 ст. 23 Закону України «Про морські порти», згідно з яким державні стратегічні об`єкти портової інфраструктури та інше державне майно, закріплене за адміністрацією морських портів України, належать їй на праві господарського відання, судовою колегією оцінюється критично, оскільки, як вище зазначалось перебування майна на балансі підприємства не є беззаперечним доказом належності такого майна юридичній особі на праві власності, на праві господарського відання чи праві оперативного управління.
Інші викладені в апеляційній скарзі доводи Адміністрації також не спростовують наведених висновків господарського суду першої інстанції.
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Відповідно до положень статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а вказане судове рішення слід залишити без змін. 
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за її подання та розгляд не відшкодовуються.
                   Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 276, 281-284 ГПК України, суд ПОСТАНОВИВ:
          Апеляційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту) залишити без задоволення.
          Рішення Господарського суду Одеської області від 28.09.2020 у справі №916/743/20 залишити без змін.
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст.287, 288 ГПК України.
Повний текст постанови складено 21.12.2020.

Головуючий суддя                                                                                 Л.В. Поліщук

Суддя                                                                                                   Л.О. Будішевська

          Суддя                                                                                                   С.В. Таран