Справа № 307/3533/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

30 грудня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі: 
       головуючого – судді Куштана Б.П. (доповідача), 
       суддів: Бисаги Т.Ю. і Кожух О.А.,                                                        розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження за правилами письмового провадження, без проведення судового засідання, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду від 02 вересня 2020 року (у складі судді Бобрушко В.І.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення збитків за невиконання грошового зобов`язання, - 
ВСТАНОВИВ:
        ОСОБА_3 (правонаступником якого є ОСОБА_2 ) звернувся до суду з позовом у листопаді 2019 р.
       Просив стягнути з відповідача на свою користь 2 263,86 грн. – 3% річних, і 14 216, 96 грн. – інфляційних втрат за період із 12.05.2011 р. по 31.10.2019 р. за невиконання грошового зобов`язання згідно з рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 27.04.2011 р.                                На обґрунтування указав, що у травні 2010 р. між сторонами був укладений договір позики, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу грошові кошти, а останній зобов`язався повернути кошти та відсотки за користування ними. Однак, відповідач не виконував умови договору позики, відтак позикодавець звернувся до суду з позовом і рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 27 квітня 2011 р. позов було задоволено: стягнуто із ОСОБА_1 2200 грн. – борг; 2495,34 грн. – відсотки за користування позикою; 4000 грн. – пеня; 86,95 грн. – судовий збір; 120 грн. – відшкодування витрат інформаційно-технічного забезпечення, усього – 8902,29 грн.                                                                На момент звернення до суду з цим позовом відповідачем не виконано рішення Ужгородського міськрайонного суду від 27 квітня 2011 р., а тому позивач вважає необхідним звернутися до суду в порядку, передбаченому ст.625 ЦК України.
       Ухвалою Тячівського районного суду від 06 травня 2020 р. у справі було замінено сторону позивача – ОСОБА_3 , на його правонаступника ОСОБА_2 (а.с.96-97).
       Рішенням Тячівського районного суду від 02 вересня 2020 р. позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 16 480,82 грн. і 840,80 грн. у відшкодування судового збору.
        ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Доводить про порушення норм процесуального прав та неправильне застосування норм матеріального права.
       Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:
-відповідач не знав про існування рішення Ужгородського міськрайонного суду від 27 квітня 2011 р.;
-позивачем пропущено строки звернення до суду за захистом свого права, оскільки рішенням про стягнення боргу ухвалено в 2011 р., а з вимогами в порядку ст.625 ЦК України позивач звернувся у 2019 р.;
-судом першої інстанції прийнято позов до розгляду з порушенням правил територіальної підсудності.
       У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. Узагальнені доводи заперечення зводяться до безпідставності доводів апеляційної скарги, законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення.
       Суд виходив із доведеності позовних вимог.
       Апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, із таких мотивів.
       Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
       Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
       Тобто, розгляд цієї справи здійснюється у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.
       Судом першої інстанції було встановлено, що згідно з договором позики від 19.05.2010 р. за №б/н та письмової розписки від 19 травня 2010 р. ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 у борг 2 200 грн. строком до 5 червня 2010 р. зі сплатою 300 % річних (а.с.59-60,61).                                        Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 27.04.2011 р. стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 2 200 грн., суму відсотків у розмірі 2 495,34 грн., пеню у розмірі 4 000 грн., судовий збір у розмірі 86,95 грн. і витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн. (а.с.64-67).                У подальшому, на підставі вказаного рішення суду 9 червня 2011 р. Ужгородським міськрайонним судом було видано виконавчий лист про стягнення указаної суми (а.с.68-69).                                                                Згідно з постановою державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу від 18.08.2019 р. виконавчий лист у цивільній справі №2-3031/11 повернуто стягувачеві у зв`язку з відсутністю у боржника майна (а.с.70-71). 15 лютого 2020 р. між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 було укладено договір відступлення права вимоги (цесії), згідно з яким первісний кредитор безоплатно передає новому кредитору свої права вимоги за договором позики від 19.05.2010 р. і за вимогами, що випливають із рішення Ужгородського міськрайонного суду від 27.04.2011 р. (а.с.89-90,91,92). Так, предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3% річних та інфляційних утрат, нарахованих за період із 12.05.2011 р. по 31.10.2019 р. за невиконання грошового зобов`язання, підтвердженогорішенням суду. При цьому сам період часу та розрахунок сум відповідачами не заперечуються і не спростовані.                                                                                        За приписами частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.                Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.        Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.                                                        Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.                                                                                        Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором (у нашому випадку – за договором позики), яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі N 310/11534/13-ц (провадження N 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі N 916/190/18 (провадження N 12-302гс18) – (постанова ВП ВС від 08.11.2019 р., № 127/15672/16-ц|14-254цс19).                                                                                                Довід апеляційної скарги щодо пропуску строків звернення до суду за захистом свого права, оскільки рішення про стягнення боргу ухвалено в 2011 р., а з вимогами в порядку ст.625 ЦК України позивач звернувся у 2019 р., частково (у розумінні строку позовної давності) заслуговує на увагу, оскільки згідно з правовою позицією ВП ВС, викладеній у постанові від 08.11.2019 р.у справі № 127/15672/16-ц|14-254цс19 невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
       Разом із тим, за приписами ст. 267 ч.3 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.                                                                        Відповідач заявив про наявність підстав для застосування строку позовної давності лише в апеляційній скарзі, посилаючись на те, що про судове засідання не знав, а тому не мав змоги подати до суду першої інстанції відповідну заяву.                                                                        Однак, це твердження спростовується рекомендованим повідомленням про вручення ОСОБА_1 поштового відправлення (повістки) на судове засідання 18.08.2020 р. (а.с.115), неодноразовими оголошеннями про виклик особи через сайт Судової влади України (а.с.101-102, 108-109, 117, 127-128), а також рекомендованим повідомленням про вручення ОСОБА_1 поштового відправлення (ухвали суду першої інстанції від 06.05.2020 р. про заміну сторони позивача) (а.с.99-100).                                                                                        Таким чином, заявлений розмір позовних вимог підлягає задоволенню у повному обсязі, без застосування наслідків спливу позовної давності.                                                                                                Довід апелянта про те, що він проживає у м. Ужгороді, відтак судом першої інстанції прийнято позов до розгляду з порушенням правил територіальної підсудності, не заслуговує на увагу, оскільки в силу вимог ч.1 ст.27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.                                        Відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , останній це не заперечує, однак указує, що проживає в м. Ужгороді, проте не підтверджує це належними та допустимим доказами. Крім цього, в апеляційній скарзі сторона відповідача вказує, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .                                Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
       Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.
       Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, -
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 2.Рішення Тячівського районного суду від 02 вересня 2020 року залишити без змін.                                                                                         3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.                                                                         4.Повне судове рішення складено 30 грудня 2020 р.
Судді: