Справа № 127/2937/15-ц
Провадження № 22-ц/801/1852/2020
Категорія: 14
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Якименко М. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року	Справа № 127/2937/15-ц	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача: Якименко М.М.,
суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,
за участю секретаря судового засідання Кирилюк Л.М.,
розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 квітня 2015 року, ухвалене суддею Вінницького міського суду Вінницької області Вохміновою О.С.,
ВСТАНОВИВ:
  В лютому 2015 року Департамент соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації та Вінницьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулися до суду із позовом до ОСОБА_1 про повернення транспортного засобу.
Позовна заява мотивована тим, що у 2012 році інвалід війни 1 групи ОСОБА_2 (посвідчення серії НОМЕР_1 ) відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження  порядку забезпечення інвалідів автомобілями» від 19.07.2006 року №999 та згідно з наказом Головного управління праці та соціального захисту населення Вінницької обласної державної адміністрації від 20.07.2012 року № 72, безкоштовно отримала автомобіль ЗАЗ «Сенс» ТF698-10, 2011 року випуску, кузов НОМЕР_2 .
При отриманні автомобіля ОСОБА_2 під розписку ознайомлена з тим, що автомобіль видається їй лише в користування та є державним майном. Тому документи на право керування даним автомобілем були оформлені на сина ОСОБА_2 – відповідача ОСОБА_1 (посвідчення водія серії НОМЕР_3 ).
Позивачі вказують, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, після чого відповідача ОСОБА_1 письмово повідомлено про його право переоформити автомобіль на своє ім`я за умови сплати його залишкової вартості, а у разі неможливості її сплати – повернути автомобіль. Однак, відповідач не сплатив вартість автомобіля і добровільно не повернув його Департаменту соціальної політики облдержадміністрації.
Вказані обставини стали підставою звернення до суду з даним позовом. 
Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 квітня 2015 року позов було задоволено. 
Зобов`язано ОСОБА_1 повернути Департаменту соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації автомобіль ЗАЗ «Сенс» ТF698-10, 2011 року випуску, кузов НОМЕР_2 , у повній комплектності, який був виданий інваліду війни 1 групи ОСОБА_2 безкоштовно. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11.08.2020 в задоволенні заяви відповідача про перегляд вказаного заочного рішення було відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду відповідач подав апеляційну скаргу. Посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.
В якості основних доводів ОСОБА_1 посилається на те, що суд розглянув справу з порушенням правил територіальної підсудності визначеної ст. 109 ЦПК України; суд не перевірив хто з членів сім`ї був зареєстрованим разом з інвалідом та не здійснив запит до відповідного органу. Зазначає, що судом не враховано, що на момент смерті інваліда відповідач не був зареєстрований за одною адресою разом із померлою ОСОБА_2 , тому не може вважатись членом сім`ї померлого інваліда і не є належним відповідачем по справі.
В свою чергу позивач Департамент соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації подав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Позивачі в судове засідання е з`явились, належним чином були повідомлені. Суд вирішив розглянути справу у їх відсутність.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам рішення суду відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що в 2012 році особа з інвалідністю внаслідок війни І групи (а.с. 4) ОСОБА_2 відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку забезпечення осіб з інвалідністю автомобілями» від 19.07.2006 № 999 та згідно з наказом Головного управління праці та соціального захисту населення Вінницької обласної державної адміністрації від 20.07.2012 року № 72 отримала безкоштовно в користування автомобіль ЗАЗ «Сенс» ТF698-10, 2011 року випуску, кузов НОМЕР_2 , про що свідчить копія відповідного наказу (а.с. 8).
27.08.2012 Головне управління праці та соціального захисту населення видало Ткачук Н.І. довідку №04-799 про реєстрацію, перереєстрацію, зняття з обліку та вибракування транспортного засобу для реєстрації транспортного засобу ЗАЗ «Сенс» ТF698-10 (а.с. 12).
Оскільки особі з інвалідністю ОСОБА_2 відповідно до медичних показників було протипоказано володіння автомобіля, 27.08.2012 Головним управлінням праці та соціального захисту населення Вінницької обласної державної адміністрації було розглянуто питання про передачу права користування автомобілем ОСОБА_1 та вирішено видати останньому тимчасовий талон, терміном 3 роки (а.с. 11).
При отриманні автомобіля ОСОБА_2 написала заяву-зобов`язання, згідно із якою була повідомлена, що автомобіль видається їй лише в користування та є державним майном (а.с. 9). Документи на право керування даним автомобілем були оформлені на сина ОСОБА_2 – відповідача ОСОБА_1 (посвідчення водія серії НОМЕР_3 ), що підтверджується копією тимчасового реєстраційного талона (а.с. 55).
З довідки про склад сім`ї №690 від 02.08.2012 слідує, що до складу сім`ї ОСОБА_3 входить: його дружина ОСОБА_2 та її син (відповідач) ОСОБА_1 , які проживають за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 10).
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла особа з інвалідністю ОСОБА_2 . Отриманий нею за життя автомобіль знаходиться у користуванні відповідача.
Дана обставина ОСОБА_1 не заперечується.
На момент смерті інваліда строк експлуатації автомобіля становив менше ніж 10 років.
Відповідно до розпорядження голови Вінницької облдержадміністрації від 29.12.2012 № 750, зі змінами згідно розпорядження від 27.03.2013 № 125, Головне управління праці та соціального захисту населення Вінницької обласної державної адміністрації реорганізовано в Департамент соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації (а.с. 15-17). 
Згідно довідки-рахунку вартість автомобіля, виданого ОСОБА_2 на підставі наказу Головного управління праці та соціального захисту населення №72 від 20.07.2012 року на момент безкоштовного отримання автомобіля інвалідом становила 58500 грн. Станом на дату смерті інваліда – 17.08.2013 року вартість автомобіля (з урахуванням ступеню зношення) складає 52111,80 грн. (а.с. 14).
З метою досудового врегулювання спору Департамент соціальної політики направив 12.03.2014 на адресу відповідача листа № 04-1028, в якому просив терміново з`явитися в Департамент соціальної політики для вирішення питання про повернення або переоформлення автомобіля в зв`язку зі смертю особи з інвалідністю ОСОБА_2 , яка була забезпечена ним через Головне управління соціального захисту населення. Також останнього було попереджено про те, що у разі його неявки Департамент буде розцінювати це як відмову від добровільного повернення та звернеться до суду за примусовим вилученням автомобіля (а.с. 13).
На час подання позовної заяви та подання апеляційної скарги автомобіль відповідачем не повернуто Департаменту соціальної та молодіжної політики Вінницької обласної державної адміністрації.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наявні спірні правовідносини між сторонами, які регулюються Постановою Кабінету Міністрів України від 19.07.2006 р. №999 «Про затвердження Порядку забезпечення інвалідів автомобілями» (в редакції від 11.12.2009 р.,  що діяла на час смерті інваліда – ІНФОРМАЦІЯ_1 ), яка згідно ст. 4 ЦК України є актом цивільного законодавства, тому права позивача порушені відповідачем і підлягають захисту.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком, оскільки він зроблений з дотриманням норм матеріального та процесуального права із правильним застосуванням правових висновків.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.
При розгляді справи № 6-10цс12 (постанова від 16 травня) Верховним Судом України зроблено висновок, відповідно до якого питання щодо вилучення після смерті інваліда у членів його сім`ї автомобіля, отриманого інвалідом як гуманітарна допомога, повинно вирішуватися на підставі нормативно-правових актів, чинних на час смерті інваліда, а не на час надання такого автомобіля інваліду.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні» держава гарантує розробку, виробництво технічних та інших засобів реабілітації та закупівлю спеціального автотранспорту, виробів медичного призначення та забезпечення ними інвалідів, дітей-інвалідів для соціальної адаптації, полегшення умов праці і побуту, спілкування інвалідів, дітей-інвалідів, поширює інформацію про таку продукцію.
Актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України (частина четверта статті 4 ЦК України).
Так, Порядком №999 визначено механізм забезпечення легковими автомобілями, зазначеними в абзаці шостому статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт», інвалідів, які мають право на їх отримання безоплатно або на пільгових умовах.
Відповідно до п.16 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою КМУ від 19.07.2006 р. за № 999 (в редакції, чинній на момент смерті інваліда) (далі Порядок) передбачено, що після смерті інваліда автомобіль, яким він був забезпечений головним управлінням соціального захисту або управлінням виконавчої дирекції, строк експлуатації якого менше ніж 10 років, залишається у користуванні його сім`ї, якщо в ній є інвалід який: має підстави для забезпечення автомобілем згідно з п. 3 Порядку; проживав і був зареєстрований на час смерті інваліда за місцем його проживання і реєстрації; не має іншого автомобіля, у тому числі отриманого через головне управління. Іншому члену сім`ї померлого інваліда, який зареєстрований за місцем проживання і реєстрації інваліда, автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років, залишається у разі сплати ним протягом шести місяців з дня смерті інваліда до державного бюджету на рахунки, відкриті в органах Казначейства, вартості автомобіля з урахуванням розрахункової суми для викупу автомобіля та суми, сплаченої за нього інвалідом.
В іншому разі автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років, повертається (вилучається) головному, районному управлінню соціального захисту або управлінню виконавчої дирекції у повному комплекті.
Такі висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються із висновком Верховного суду, викладеним у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 409/2174/16-ц (провадження № 61-38788св18).
За таких обставин, з урахуванням наведених вище положень закону та обставин справи, колегія суддів вважає, що відповідач не виконав умови, за наявності яких він би отримав право на переоформлення автомобіля після смерті матері інваліда, яким отримано автомобіль безкоштовно, а саме не здійснив оплату у встановлений законом шестимісячний строк.
Як вбачається з матеріалів справи, автомобіль знаходився у користуванні інваліда менше ніж 10 років, а ОСОБА_1 не було дотримано процедури, яка стала б підставою для залишення автомобіля у користуванні останнього.  
Також сторонами не заперечується та обставина, що автомобіль залишився в користуванні відповідача ОСОБА_1 , який є державною власністю, тобто в добровільному порядку автомобіль не повернув позивачу. 
 Вирішуючи спір, суд врахував ті обставини, що відповідач є членом сімї ОСОБА_2 , з якою він проживав за однією адресою на момент смерті. При цьому ОСОБА_1 порушив вимоги 16 Порядку №999, а саме заволодів спірним автомобілем без достатньої правової підстави та добровільно не виконав обов`язок його повернути.
Крім того, якщо автомобіль дійсно перебуває на території АРК, яка тимчасово окупована, і відповідач не може вивезти автомобіль в м. Вінницю, це не є підставою для скасування рішення і відмови у позові, а стосується порядку його виконання.
Відповідач в ході апеляційного розгляду пояснив, що згоден виплатити вартість автомобіля, але в нього відсутні кошти.
Позивачі надали суду першої інстанції належні та допустимі докази на підтвердження заявлених ними вимог, які в своїй сукупності є достатніми для прийняття обґрунтованого та вмотивованого рішення, яке і було ухвалене судом першої інстанції.
Прийнявши до уваги зазначені вище обставини, а також вимоги законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, які регулюють правовідносини сторін та дійшов обґрунтованого висновку про витребування майна з чужого незаконного володіння.
При вирішенні спору, судом було враховано всі обставини справи, надано оцінку усім належним доказам.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд вирішуючи спір, не врахував правила територіальної підсудності, колегією судів не заслуговують на увагу з огляду на таке. 
Ч.9 ст. 110 ЦПК (яка діяла на момент звернення із позовом) позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідомо, пред`являються за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування. Як вбачається із копії паспорта відповідача, останнім місцем реєстрації ОСОБА_1 було АДРЕСА_1 (а.с. 6 зв.бік), що і підтверджується адресною-довідкою (а.с. 19). 
Вимоги ст.110 ЦПК України судом було дотримано. 
Тому доводи скаржника, що суд порушив правила підсудності та не здійснив запит до відповідного органу не приймаються до уваги, оскільки спростовуються матеріалами справи.
За таких обставин, наведені в апеляційній скарзі доводи з приводу порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до особистого тлумачення скаржником норм матеріального та процесуального закону.
Апеляційна скарга не містить обставин, які б спростовували висновки суду і свідчили б про порушення судом норм процесуального та матеріального права, тому з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування судового рішення.
Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.
Колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін. 
На підставі викладеного, керуючись ст.367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 квітня 2015 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 05 листопада 2020 року.    

Головуючий                                                                 М.М. Якименко

Судді                                                                          О.В. Ковальчук

                                                                               Т.Б. Сало