Постанова
Іменем України
 
25 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 664/3122/15-ц
провадження № 61-12698св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),               Шиповича В. В., 
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
представник позивача (відповідача за зустрічним позовом)- Білоус Андрій Володимирович,
відповідачі:  ОСОБА_1 (позивач за зустрічним позовом), ОСОБА_2 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» -Білоуса Андрія Володимировича на рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 25 жовтня 2019 року у складі судді Заславець Н. В.  та постанову Херсонського апеляційного суду від 09 липня 2020 року у складі колегії суддів: Ігнатенко П. Я., Воронцової Л. П., Полікарпової О. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2015 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до             ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовна заява мотивована тим, що 20 грудня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 14 000,00 дол. США, які зобов`язалася повернути у строк до 20 грудня 2012 року та сплатити проценти за користування кредитом та комісією.
17 січня 2013 року між сторонами укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору, якою погоджено, що кредитні кошти надано строком з 20 грудня 2007 року по 20 грудня 2027 року у розмірі 21 557,36 дол. США, з яких: 14 000,00 дол. США - на споживчі цілі, 7 557,36 дол. США - на сплату страхових платежів зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1,09 % на місяць на суму залишку заборгованості, за оплату винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2 % у момент надання кредиту, щомісяця у період сплати у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту, проценти за дострокове погашення кредиту відповідно до пункту 3.10 договору, та винагороди за проведення додаткового моніторингу. Щомісячний платіж з  17 січня 2013 року змінено на 291,97 дол. США, що складається із заборгованості по кредиту, процентах, винагороді, комісії.
З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором 17 січня 2013 року між АТ КБ «ПриватБанк» і         ОСОБА_2 було укладено договір поруки, згідно з яким остання поручилася перед кредитором за належне виконання  ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором від 20 грудня 2007 року.
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором від 20 грудня 2007 року станом на 03 серпня 2015 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 26 205,39 дол. США, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 18 968,65 дол. США, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі              2 360,26 дол. США, заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 393,30 дол. США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у розмірі 3 224,03 дол. США, штрафу (фіксована частина) у розмірі 11,84 дол. США та штрафу (процентна складова) у розмірі 1 247,31 дол. США, яку АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути солідарно з  ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .
 
Заперечуючи проти задоволення вказаних вимог, у вересні 2016 року ОСОБА_1 пред`явила зустрічний позов до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що укладений сторонами кредитний договір, заборгованість за яким просить стягнути АТ КБ «ПриватБанк», не містить істотних умов договору, зокрема: не здійснено детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням кредитного договору; не наведено графіку платежів згідно зі строковістю, зазначеною у договорі (щомісяця), у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості усіх супутніх послуг із зазначенням сукупної вартості кредиту за кожним платіжним періодом; не зазначено вид і предмет кожної супутньої послуги з обґрунтуванням їх вартості; не зазначено реальну процентну ставку; не визначено та не вказано абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому вигляді, шляхом підсумовування всіх платежів здійснених споживачем на користь банку та третіх осіб; не зазначено попередження позичальника про настання валютних ризиків; не зазначено про умови відкриття, ведення та закриття банківського рахунку, тарифи та про всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв`язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням та погашенням; не зазначено строку дії кредитного договору; не зазначено порядок припинення дії кредитного договору; не зазначено про дострокове розірвання кредитного договору; не зазначено відповідальності кредитора при порушенні умов договору, щодо повернення та зарахування кредиту; не зазначено застереження щодо збереження банківської таємниці та відповідальності за її розголошення; перед укладенням кредитного та іпотечного договорів банком не оприлюднено інформацію про кредитування, умови виникнення іпотечного боргу; не зазначено положення про інфляційне застереження та не узгоджено домовленості про розрахунки індексації щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки, що в свою чергу свідчить про недосягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору, у зв`язку з чим є підстави для визнання додаткової угоди до кредитного договору недійсною.
На підставі вказаного ОСОБА_1 просила суд визнати порушеним її право як споживача фінансових послуг банку та визнати недійсним кредитний договір від 20 грудня 2007 року, укладений між нею та АТ КБ «Приватбанк».
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 25 жовтня 2019 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сторонами при укладенні оспорюваного кредитного договору не було погоджено усіх істотних умов цього договору, тому він є неукладеним. Оскільки кредитний договір є неукладеним, а банком не заявлено вимог про повернення безпідставно отриманого майна, то відсутні підстави для задоволення позову банку, як і підстав для задоволення зустрічного позову, так як неукладений правочин не можу бути визнаний недійсним.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Херсонського апеляційного суду від 09 липня 2020 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення.
Рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 25 жовтня 2019 року залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що матеріали справи свідчать, що боржником було отримано кредит у розмірі 14 000,00 дол. США, на погашення якого сплачено 22 032,78 дол. США, та беручи до уваги невідповідності у розрахунку заборгованості, безпідставне застосування підвищеної процентної ставки, стягнення комісійних витрат, що є нікчемними, на які нараховувалась пеня та інші платежі, а також передчасне включення до тіла кредиту 7 557,36 дол. США - майбутніх страхових платежів, на які також нараховувались проценти та інші платежі, наданий банком розрахунок заборгованості за кредитним договором від 20 грудня 2007 року є необґрунтованим, що є підставою для відмови у задоволенні вимог банку. Крім того, місцевий суд обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 у зв`язку з необґрунтованістю цих вимог. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                від 14 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2020 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 

 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі представник АТ КБ «ПриватБанк» - Білоус А. В., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення в частині вирішення позовних вимог скасувати і ухвалити у цій частині нове судове рішення про задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» та змінити судові рішення в частині мотивів відмови у задоволенні зустрічного позову.
 
Підставою касаційного оскарження є неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 307/1714/16-ц від 11 квітня 2019 року у справі № 546/1274/15       (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що не можна вважати неукладеним договір після його повного або часткового виконання. Так, боржник не заперечує отримання кредитних коштів за оспорюваним договором та часткове виконання його умов шляхом внесення коштів на погашення кредитної заборгованості. При цьому сторонами при укладенні кредитного договору були погоджені усі істотні умови цього договору. Крім того, позивачем за первісним позовом були надані суду належні і достатні докази на підтвердження своїх вимог щодо наявності непогашеної заборгованості за кредитним договором. Також, суди, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, безпідставно не задовольнили клопотання банку про застосування до цих вимог наслідків спливу позовної давності.
 
Відзив на касаційну скаргу учасниками справи не подано
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
20 грудня 2007 року між АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти на строк з 20 грудня 2007 року по 20 грудня 2012 року включно у розмірі: 14 000,00 дол. США - на споживчі цілі;          850,00 дол. США - на сплату страхових платежів зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми наданого кредиту щомісяця у період сплати, проценти за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.10 договору і винагороди за проведення додаткового фінансового моніторингу згідно з пунктом 6.2 договору. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується у момент надання кредиту) здійснюється у наступному порядку: щомісяця у період сплати позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у розмірі 333,75 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, процентам, винагороди, комісії.
 
20 грудня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Цюрупинського районного нотаріального округу Левківським І. П. та зареєстрований в реєстрі за № 155, за умовами якого остання передала в іпотеку банку житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
 
05 березня 2009 року між АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1                було укладено додаткову угоду б/н до кредитного договору від 20 грудня 2007 року, згідно з якої пункт 7.1. кредитного договору викладено у новій редакції.
 
13 жовтня 2011 року між АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до кредитного договору від 20 грудня 2007 року, згідно з якою суму заборгованості, що виникла з дати надання кредиту до дати підписання цієї угоди, зменшено на 2 916,11 дол. США. 
Пункт 7.1 кредитного договору викладено у новій редакції.
 
17 січня 2013 року між АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору від 20 грудня 2007 року, згідно з якою суму заборгованості, яка виникла з дати надання кредиту до дати підписання цієї угоди, зменшено на 2 454,21 дол. США. 
Пункт 7.1 кредитного договору викладено у новій редакції: «Кредитні кошти надаються у розмірі 21 557,36 дол. США, з яких: 14 000,00 доларів США - на споживчі цілі, 7 557,36 дол. США - на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 1,09 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2 % у момент надання кредиту, щомісяця у період сплати у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту, проценти за дострокове погашення кредиту відповідно до пункту 3.11 договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу. Періодом сплати вважається період з 13 по 20 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється у наступному порядку: щомісяця у період сплати, починаючи з 17 січня 2013 року позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у розмірі 291,97 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, процентами, винагороди, комісії. Погашення заборгованості здійснюється згідно з Графіком погашення кредиту (додатку № 1).
 
17 січня 2013 року між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого остання поручилася за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором від 20 грудня         2007 року, включно зі сплатою процентів за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.
 
Відповідно до висновку експерта № 17-445 судової економічної експертизи, складеного 14 серпня 2018 року Херсонським відділенням Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, по першому питанню: проведеними дослідженнями щодо розрахунку реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту за кредитним договором від 20 грудня 2007 року встановлено, що за умовами кредитного договору (річна процентна ставка 11,04 %, метод нарахування «факт/360», щомісячний ануїтетний платіж - 333,75 дол. США, період кредитування 60 місяців), на момент його укладення (на 20 грудня 2007 року): 1) реальна процентна ставка становить 19,60 %, що не співпадає з даними банку у розмірі 15,51 %; 2) абсолютне значення подорожчання кредиту становить 6 901,20 дол. США, у т. ч.: 4 351,20 - проценти за користування кредитом; 1 680,00 - щомісячна винагорода за надання фінансового інструменту; 280,00 - разова винагорода за надання фінансового інструменту; 70,00 - особисте страхування; 100,00 - страхування нерухомого майна; 400,00 - витрати по оформленню договору купівлі-продажу у нотаріуса; 20,00 - витрати по оформленню договору іпотеки у нотаріуса.
У гривневому еквіваленті абсолютне значення подорожчання кредиту за офіційним курсом Національного банку України становить: на 20 грудня        2007 року - 34 851,06 грн; на 28 вересня 2016 року - 178 254,37 грн.
Провести співставлення абсолютного значення подорожчання кредиту за розрахунком експерта з даними банку не видається за можливе, оскільки абсолютне значення подорожчання кредиту з урахуванням вартості всіх супутніх послуг на користь банку (зокрема, разової та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту) та третіх осіб (страхових платежів, послуг нотаріуса) у кредитному договорі від 20 грудня 2007 року і додатку          № 1 до нього не зазначено, що не відповідає вимогам пункту 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та пунктам 3.1-3.3 розділу 3 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.
По другому питанню: проведеними дослідженнями в обсязі наданих документів документально підтверджується первинними документами, а саме заявою на видачу готівки від 20 грудня 2007 року № 1 згідно з положеннями пунктів 4.6, 4.8 постанови Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 «Про затвердження «Положення про організацію операційної діяльності в банках України» та пунктів 4, 5 глави 3 розділу III постанови Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337 «Про затвердження Інструкції про касові операції в банках України», видача АТ КБ «ПриватБанк» кредитних коштів у розмірі               14 000,00 дол. США, згідно з умовами пункту 7.1 кредитного договору            від 20 грудня 2007 року та їх отримання від банку позичальником.
Видача АТ КБ «ПриватБанк» кредитних коштів у розмірі 850,00 дол. США на сплату страхових платежів згідно з умовами пункту 7.1 кредитного договору від 20 грудня 2007 року та їх отримання від банку позичальником в обсязі наданих документів документально не підтверджується, оскільки в наданих на дослідження матеріалах відсутні підтверджуючи первинні видаткові касові документи на зазначену суму та у виписці по рахунку ОСОБА_1 видача кредиту у розмірі 850,00 дол. США не відображено.
По третьому питанню: проведеними дослідженнями в обсязі наданих документів не видається за можливе визначити, чи відповідає наданий банком розрахунок заборгованості за кредитним договором від 20 грудня 2007 року, з урахуванням положень додаткової угоди від 17 січня 2013 року № 2, умовам цього договору, у тому числі розмір заборгованості за користування кредитом, розмір пені, штрафів за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором, розмір комісії за користування кредитними коштами станом на 03 серпня 2015 року з урахуванням сплачених позичальником коштів, оскільки на дослідження не були надані: первинні платіжні документи; виписки по усім рахункам, відкритим          банком для обслуговування кредиту; регістри аналітичного і синтетичного бухгалтерського обліку банку; внутрішні нормативні документи банку; положення про кредитування фізичних осіб, внутрішні положення банку, що визначають політику з управління активами та пасивами, відповідно до яких було надано кредитні кошти за кредитним договором, та інші внутрішні положення банку, що регламентують порядок надання та обслуговування кредитів, механізм розрахунку реальної процентної ставки, методика або порядок обчислення платежів, дисконтування платежів; методологічне обґрунтування визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним; затверджені тарифні пакети на перелік послуг, які надані позичальнику банком, що застосовувалися у період надання та дії кредитного договору,         що унеможливлює проведення розрахунку заборгованості за користування кредитом, розміру процентів, комісії за користування кредитними         коштами, пені, штрафів за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором від 20 грудня 2007 року і додаткових угод до нього.
 
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга представник АТ КБ «ПриватБанк» - Білоус А. В. підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що зазначений кредитний договір є неукладеним.
 
З таким висновком судів погодитися не можна з огляду на наступне.
 
У частині першій статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. 
 
Аналіз змісту цієї норми дозволяє визначити ряд умов, за наявності яких цивільно-правовий договір можна вважати укладеним: 1) сторони повинні досягти згоди з усіх істотних умов договору; 2) сторони мають досягти такої згоди у передбаченій законом формі. 
 
У статті 640 ЦК України встановлені додаткові критерії, за якими договір може визнаватись укладеним. 
Крім вимог про узгодження сторонами істотних умов, висуваються вимоги до форми договорів або щодо виконання певних умов (дій), які становлять сам зміст цих договорів. 
 
У першому випадку йдеться про консенсуальні договори, у другому - про реальні.
 
Відповідно до частини другої статті 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. 
 
Статтею 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. 
 
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. 
 
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України). 
 
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 цього Кодексу).
 
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).
 
Правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними правовідносинами.
 
Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав. 
 
За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. 
 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
 
До відносин за кредитним договором застосовуються положення, що регулюють договір позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.
 
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів          (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.        Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
 
За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. 
 
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).
 
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
 
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
 
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.
 
Крім того, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди попередніх інстанцій виходили із того, що на підставі належних і достатніх доказів підтверджено отримання відповідачем кредитних коштів у розмірі 14 000,00 дол. США та сплату останньою на погашення цієї заборгованості 22 032,78 дол. США.
 
З указаних обставин, встановлених судом, вбачається, що сторони вчинили дії, визначені кредитним договором від 20 грудня 2007 року, спрямовані на виконання цього правочину, а саме АТ КБ «ПриватБанк» надало позичальнику кредитні кошти, а відповідач здійснювала погашення кредитної заборгованості.
 
Таким чином, суди дійшли помилкового висновку, що кредитний договір є неукладеним та не перевірили доводів сторін щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від встановлених обставин не вирішили питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами, як і не дали оцінки доводам ОСОБА_1 щодо недійсності цього договору, оскільки неукладеність і недійсність договору тягнуть за собою різні правові наслідки.
 
На стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції          позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, та переоцінювати докази у справі з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
 
Враховуючи те, що апеляційний суд наділений достатніми процесуальними повноваженнями щодо дослідження доказів та з урахуванням принципу процесуальної економії, Верховний Суд вважає, що справу доцільно направити на новий апеляційний розгляд для усунення вищезазначених порушень. 
 
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. 
 
Оскільки апеляційний суд не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, і не перевірив доводи сторін та надані на їх підтвердження докази, то оскаржувана постанова апеляційного суду відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Усунути ці недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноважень суду касаційної інстанції неможливо.
 
При новому розгляді справи суду необхідно дати належну оцінку доводам і поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» -Білоуса Андрія Володимировича задовольнити частково.
 
Постанову Херсонського апеляційного суду від 09 липня 2020 року скасувати, справу за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Є. В. Синельников    О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Шипович