Постанова 
Іменем  України
 
07 жовтня 2020 року
м. Київ
справа № 607/12175/16-ц
провадження № 61-20109св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Яремка В. В. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Ступак О. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Полімерна група «Терполімергаз», 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1  - адвоката Молиня Романа Петровича на постанову Тернопільського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Ходоровського М. В., Бершадської Г. В., Гірського Б. О.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Полімерна група «Терполімергаз» (далі - ТОВ «ПГ «Терполімергаз») про стягнення заборгованості із заробітної плати у розмірі 65 555,10 грн та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
На обґрунтування позову посилався на те, що він з 01 лютого 2015 року працював майстром виробництва у ТОВ «ПГ «Терполімергаз», а 26 травня 2016 року звільнився за згодою сторін. Проте відповідач не здійснив виплату належних сум при звільненні. Виплату було здійснено лише 03 червня 2016 року, але не у повному обсязі. Загальна заборгованість із заробітної плати та інших обов`язкових виплат становить 65 555,10 грн, крім того, із відповідача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 червня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто із ТОВ «ПГ «Терполімергаз» на користь ОСОБА_1 9 524,27 грн заборгованості із заробітної плати, 100 000 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що заборгованість із заробітної плати становить 9 524,27 грн, яка підлягає стягненню. Стягуючи із відповідача на користь позивача 100 000 грн за час затримки розрахунку при звільненні, а не 529 550,12 грн, суд першої інстанції виходив із принципу співмірності та зменшив розмір відшкодування.
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 червня 2019 року в частині стягнення з ТОВ «ПГ «Терполімергаз» на користь ОСОБА_1 100 000 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку змінено. Стягнуто з відповідача на користь позивача 76 890,67 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішенням суду першої інстанції встановлено, що сума заборгованості із заробітної плати становить не 65 555,10 грн, а 9 524,27 грн, а тому із застосуванням принципу співмірності дійшов висновку про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 100 000 грн до 76 890,67 грн.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У листопаді 2019 року представник  ОСОБА_1 - адвокат Молинь Р. П. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано зменшив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не врахував висновку Верховного Суду, зазначеного у постанові від 06 червня 2018 року у справі № 209/3490/16, відповідно до якого нетривалий час роботи працівника на підприємстві й незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати не є підставою для звільнення роботодавця від зазначеної відповідальності.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 21 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у жовтні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Відповідно до частини першої статті 401 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Суди встановили, що 02 лютого 2015 року між ТОВ «ПГ «Терполімергаз» (замовник) та ОСОБА_1 (виконавець) укладено цивільно-правову угоду, відповідно до умов якої замовник доручає виконати певний вид робіт, а виконавець бере на себе зобов`язання виконувати роботу майстра виробництва (пункт 1.2 угоди). Замовник зобов`язаний своєчасно прийняти й оплатити виконану виконавцем роботу. Документ, який підтверджує виконання робіт за цим договором, є підписаний сторонами акт приймання виконаних робіт (пункт 2.1 угоди). За виконану роботу замовник сплачує виконавцеві винагороду, розмір якої визначається за домовленістю сторін. Остаточна вартість виконаних робіт визначається актом. Виплата винагороди виконавцеві замовником здійснюється на підставі акта виконаних робіт один раз на місяць (пункт 2.3 угоди).
01 квітня 2015 року ТОВ «ПГ «Терполімергаз» (замовник) та ОСОБА_1 (виконавець) складений акт приймання виконаних робіт, відповідно до якого виконавцем, у період з 01 березня 2015 року до 31 березня 2015 року, виконана робота майстра виробництва і вартість виконаних робіт становить 1 000 грн.
23 березня 2015 року між ТОВ «ПГ «Терполімергаз» (роботодавець) та ОСОБА_1 (працівник) укладений трудовий договір, відповідно до умов якого працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (пункт 1.1 трудового договору). Умовами вказаного трудового договору сторони погодили таке: працівник приймається на роботу за основним місцем роботи за посадою майстра виробництва (пункт 1.4, 1.5 трудового договору); роботодавець зобов`язаний виплачувати працівнику заробітну плату згідно з умовами, зазначеними в цьому договорі (пункт 2.3.1 трудового договору); у разі запровадження для працівника роботи позмінно (окремий наказ по підприємству) з підсумовуючим обліком робочого часу з обліковим періодом місяць; час початку і закінчення роботи, вихідні дні визначаються графіками роботи (змінності), які розробляються і затверджуються роботодавцем (пункт 3.4 трудового договору); за виконання обов`язків, передбачених цим договором, працівнику встановлюється заробітна плата у розмірі 2 000 грн на місяць; виплата заробітної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством, працівнику надається щорічна оплачувана відпустка згідно з законодавством України, працівнику можуть встановлюватися надбавки та інші заохочення за інтенсивність і високу якість роботи та інші показники діяльності, надбавки та інші заохочення встановлюються окремим наказом директора підприємства (пункти 4.1-4.3 трудового договору). Строк дії трудового договору розпочинається з моменту його укладення і діє до 31 грудня 2015 року. Трудовий договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами. Умови цього договору можуть бути змінені тільки за згодою сторін у письмовій формі 
(пункти 7.1- 7.2 трудового договору).
Відповідно до наказу від 23 березня 2015 року № 13/01-К ОСОБА_1 прийнято на посаду майстра виробництва за умовами контракту до 31 грудня 2015 року з окладом 2 000 грн та надбавкою за роботу у нічні години у розмірі 20 %.
Згідно з наказом від 01 квітня 2015 року № 15/01 у ТОВ «ПГ «Терполімергаз» затверджений штатний розпис, згідно з яким посадовий оклад майстра виробництва у 2015 році встановлений у розмірі 2 000 грн.
Наказом від 12 січня 2016 року № 01/1 у TOB «ПГ «Терполімергаз» затверджений штатний розпис, згідно з яким посадовий оклад майстра виробництва у 2016 році встановлений у розмірі 6 000 грн.
26 травня 2016 року на підставі пункту 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) ОСОБА_1 був звільнений з ТОВ «ПГ «Терполімергаз» із посади майстер виробництва (наказ № 19/1-К). 
ОСОБА_1 у день звільнення працював, проте за трудовою книжкою та виплатою всіх сум, що належать йому від підприємства, звернувся лише 03 червня 2016 року та у цей день менеджер із адміністративної діяльності видала ОСОБА_1 його трудову книжку, про що свідчить запис у Книзі обліку руху трудових книжок ТОВ «ПГ «Терполімергаз» за № 115, а головний бухгалтер провів остаточний розрахунок із позивачем із виплатою обов`язкових при звільненні сум у розмірі 5 298,95 грн.
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 липня 2018 року у справі призначено судово-економічну експертизу.
23 листопада 2018 року експертами Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз складений висновок судово-економічної експертизи № 779/1090-1092/18-22, відповідно до якого заборгованість із заробітної плати ТОВ «ПГ «Терполімергаз» перед ОСОБА_1 за період з 23 березня 2015 року до 26 травня 2016 року з урахуванням індексу інфляції становить 9 524,27 грн. Розрахунки проведені виходячи з посадового окладу у 2015 році - 2 000 грн, у 2016 році - 6 000 грн. 
Висновком експертизи від 23 листопада 2018 року № 779/1090-1092/18-22 встановлено, що розмір середньоденного заробітку ОСОБА_1 , виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передували дню звільнення (26 травня 2016 року), становить 471,13 грн.
Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати, а саме стягуючи з відповідача на користь позивача заробітну плату в сумі 9 524,27 грн, суд першої інстанції, з урахуванням висновку експертизи, вважав, що саме зазначену суму коштів відповідач не виплатив позивачу при звільненні з роботи.
Також суди встановили, що затримка розрахунку за період з 27 травня 2016 року до 25 червня 2019 року складає 1 124 дні, а розмір середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку становить 529 550,12 грн (471,13 грн х 1 124).
Рішення суду першої інстанції в частині стягнення заробітної плати у розмірі 9 524,27 грн в суді апеляційної інстанції не оскаржувалося, а тому не переглядається у касаційному порядку.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 
1)         розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 
2)         період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 
3)         ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 
4)         інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, вищезазначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Вказана позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в якій Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі 
№ 6-113цс16 щодо застосування статті 117 КЗпП України.
Вирішуючи спір в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач порушив норми трудового законодавства у частині невиплати позивачу заробітної плати, а тому наявні підстави для покладення на нього відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, у вигляді стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Визначаючи розмір відшкодування, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про застосування принципу співмірності та стягнення з відповідача середнього заробітку за порушення строків виплати належних працівнику коштів у розмірі 76 890,67 грн, врахувавши часткове задоволення позовних вимог у частині стягнення невиплаченої заробітної плати. 
З огляду на викладене, а також враховуючи, що відповідач судові рішення в касаційному порядку не оскаржує, Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права.
Заявник посилається на неврахування апеляційним судом висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 209/3490/16 (провадження № 61-4128св18), відповідно до якого нетривалий час роботи працівника на підприємстві й незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати не є підставою для звільнення роботодавця від зазначеної відповідальності. 
Проте у справі, що розглядається, апеляційний суд не звільнив роботодавця від відповідальності, а визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не посилався на нетривалий час роботи позивача на підприємстві.
Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, зводяться до власного тлумачення норм права, необхідності переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Молиня Романа Петровича залишити без задоволення.
Постанову Тернопільського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             В. В. Яремко
 
                                                                                                                        Г. В. Коломієць
 
                                                                                                                        О. В. Ступак