ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2020 року	Львів	Справа № 140/794/20 пров. № А/857/8491/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді:                                                    Кухтея Р.В.
суддів:                                                                      Носа С.П.,  Шевчук С.М.
з участю секретаря судового засідання:            Смолинця А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - Луцик Катерини Василівни на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2020 року (ухвалене головуючим-суддею Ковальчуком В.Д. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Луцьку) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідач), в якому просив визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо невиплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за період з 01.08.2019 по 29.11.2019 за час затримки виплати належних йому сум при звільненні (індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій) та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки виплати належних при звільненні сум (індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій) за період вказаний в сумі 61006,75 грн.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 13.04.2020 у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вказує, що звільнення з військової служби без проведення остаточного розрахунку, в частині невиплати індексації грошового забезпечення є підставою для стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, відтак позовні вимоги підлягають задоволенню повному обсязі.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, а тому колегія суддів вважає за можливе провести розгляд справи у їх відсутності за наявними у справі матеріалами та на основі наявних у ній доказів.
Згідно ч.4 ст.229 КАС України, фіксація судового розгляду технічними засобами не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити адміністративний позов частково, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_3 на підставі контракту в періоди з 18.12.2014 по 12.10.2015 та з 10.08.2016 по 01.08.2019.
Наказом №207-ос від 05.10.2015 позивача було виключено зі списків військової частини з 13.10.2015 у зв`язку з вибуттям для подальшого проходження військової служби у розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частини НОМЕР_1 ).
Згідно наказу №371-ос від 16.07.2019 «По особовому складу», старшого прапорщика ОСОБА_1 було звільнено з військової служби, а відповідно до наказу №408-ос від   01.08.2019 «Про особовий склад» виключено   зі списків особового складу, всіх видів забезпечення.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 22.10.2019 по справі №140/2786/19 було визнано протиправною бездіяльність Луцького прикордонного загону щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з   01.07.2015 по 12.10.2015 та з 10.08.2016 по 01.08.2019, зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за вказаний період, визнано протиправною бездіяльність Луцького прикордонного загону щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки та зобов`язано Луцький прикордонний загін нарахувати та виплатити таку компенсацію.
Згідно виписки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 24.09.2020 ОСОБА_1 було виплачено 29.11.2019 суму коштів в розмірі 35282,40 грн.
Представник позивача ОСОБА_2 звернулася до відповідача із запитом щодо виплатити ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки виплати вищенаведених належних йому сум при звільненні.
Листом відповідача від 04.02.2020 за №11/1188 ОСОБА_1 було відмовлено у виплаті середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки виплати належних йому при звільненні сум, покликаючись на те, що відповідно до рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22.10.2019 по справі №140/2786/19 позивачу 29.11.2019 було виплачено індексацію грошового забезпечення та компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу не врегульовані положеннями спеціального законодавства, а тому до спірних правовідносин підлягають застосування положення статей 116 та 117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на всіх працівників. При цьому, оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин статті 117 цього Кодексу відсутні. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що положення статті 117 цього Кодексу не поширюються на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.
Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків суд першої інстанції прийшов з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. 
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (ч.2 ст.116 КЗпП України).
Частиною першою статті 117 цього Кодексу визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України №425 від 20.05.2008 затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, що визначає порядок, умови та розміри виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, які займають посади в спеціально уповноваженому центральному органі виконавчої влади у справах охорони державного кордону (Адміністрації Державної прикордонної служби України), територіальних органах спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах охорони державного кордону (регіональних управліннях Державної прикордонної служби України), Морській охороні, яка складається із загонів морської охорони, органах охорони державного кордону (прикордонних загонах, окремих контрольно-пропускних пунктах, авіаційних частинах), розвідувальному органі спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах охорони державного кордону, навчальних закладах, науково-дослідних установах, підрозділах спеціального призначення та органах забезпечення Державної прикордонної служби України.
Колегія суддів вважає за необхідне вказати, що оскільки нормами спеціального законодавства не врегульовано питання порядку відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення військовослужбовцям, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення КЗпП України, як загального.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування положень КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладено Верховним Судом у постановах від 31.05.2018 по справі №823/1023/16, від 30.01.2019 по справі №807/3664/14, від 26.06.2019 по справі №826/15235/16, який в силу положень ч.5 ст.242 КАС України враховується судом апеляційної інстанції при розгляді даної справи.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу. 
Разом з тим, вказав, що положення статті 117 КЗпП України не поширюються на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.
Проте, колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим, враховуючи наступне.
Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 цього Кодексу, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього ж Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом ч.1 ст.117 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця можливе застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга цієї статті стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування. Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок з колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, тому відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 по справі №810/451/17 та Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду у постанові від 16.07.2020 по справі №400/2884/18, висновки яких, в силу положень ч.5 ст.242 КАС України, враховуються при вирішенні даної справи.
З урахуванням тієї обставини, що позивач на день виключення його зі списків особового складу військової частини не був забезпечений повністю грошовим забезпеченням, беручи до уваги правову позицію Верховного Суду щодо застосування положень статей 116, 117 КЗпП України до військовослужбовців, колегія суддів приходить до висновку, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідно до п.2 постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995, якою затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Згідно особистої картки грошового забезпечення ОСОБА_1 у період з червня 2019 року по липень 2019 року, розмір грошового забезпечення позивача за два місяці перед звільненням становив 24050,74 грн (12025,37 грн х 2).
Кількість робочих днів у червні та липні 2019 року становила 41 день (18 днів у червні та 23 дні у липні).
Відтак, для обчислення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні необхідно застосовувати показник 586,60 грн/1 день (24050,74 грн/41 день).
Період затримки фактичного розрахунку становить 104 дні, а саме : з 01.08.2019 по 29.11.2019.
Таким чином, з урахуванням наведеного вище розрахунку, сума середнього грошового забезпечення позивача за час затримки виплати належних йому при звільненні сум, становить 61006,75 грн (586,60 грнх104 день).
Разом з тим, колегія суддів вважає, що розмір спірної суми слід зменшити від розміру заявленої, виходячи з наступних міркувань.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Так, Велика Палата Верховного Суду по справі №761/9584/15-ц, в якій дійшла висновку про наявність підстав відступити від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 по справі №6-113цс16, вказала, що з огляду про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 по вищевказаній справі вказала, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати такі критерії, зокрема, розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
У пункті п.94.5 вищевказаної постанови Велика Палата Верховного Суду вказала, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009-2015 роки можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.
Згідно даних, розміщених на офіційному веб-сайті Національного банку України за адресою : https:bank.gov.ua/markets/interest-rates/, середньозважена облікова ставка за кредитами в період з 01.08.2019 по 05.09.2019 (37 днів) становить 17% річних, з 06.09.2019 по 24.10.2019 (49 днів) 16,5%річних, з 25.10.2019 по 29.11.2019 (36 днів) 15,5% річних.
З огляду на обсяг несвоєчасно виплаченої позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.07.2015 по 12.10.2015 та з 10.08.2016 по 01.08.2019 (61006,75 грн) приблизна оцінка розміру його майнових втрат, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами можна розрахувати як розмір сум, які позивач, недоотримавши належні кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, з нижченаведеного розрахунку становить 3328,33 грн.
Розрахунок : 
1) 17% річних/365 днів року = 0,048 % ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 61006,75 грн х 0,047%) х 37 днів = 1060,91 грн;
2) 16,5% річних/365 днів року = 0,0,045 % ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 61006,75 грн х 0,045%) х 49 днів = 1345,20 грн.
3) 15,5% річних/365 днів року = 0,042% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 61006,75  грн х 0,042 %) х 36 днів = 922,22 грн.
З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку із встановленим розміром заборгованості, характером заборгованості, діями позивача та відповідача, суд апеляційної інстанції вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам даної справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 3328,33 грн, яка не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
Крім цього, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (п.163.1 ст.163 ПК України).
Відповідно до п.п.164.1.1 п.164.1 ст.164 ПК України, загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.
Згідно п.п.168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.
Пленум Верховного Суду України в абз.5 п.6 постанови №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Враховуючи те, що обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) податку покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), колегія суддів вважає, що визначення суми податку на доходи фізичних осіб та інших передбачених законом податків, зборів покладається саме на відповідача.
Колегія суддів звертає увагу, що обґрунтовуючи правомірність своїх дій щодо невиплати позивачу індексації грошового забезпечення, відповідач у відзиві на апеляційну скаргу також покликається на відсутність бюджетних асигнувань у кошторисі.
З цього приводу колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року (далі – Конвенція), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п.23 рішення від 08.11.2005, заява №63134/00).
Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.
У зв`язку з цим ЄСПЛ не прийняв аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Крім того, Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме : у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 № 5- рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).
У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.
Отже, колегія суддів зазначає, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, що є предметом спору у цій справі.
Суд першої інстанції не взяв до уваги вказані обставини та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.
Згідно п.1, 4 ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги є суттєвими і дають підстави дійти висновку про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права, через що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.1 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст. 12, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - Луцик Катерини Василівни задовольнити частково.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2020 року по справі №140/794/20 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо невиплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за період з 01 серпня 2019 року по 29 листопада 2019 року за час затримки виплати належних ОСОБА_1 при звільненні сум (індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій).
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки виплати належних при звільненні сум (індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій) за період з 01 серпня 2019 року по 29 листопада 2019 року в сумі 3328 (три тисячі триста двадцять вісім) гривень 33 копійки.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук  	
Повне судове рішення складено 16.10.2020.