КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

_______________________________________
Справа №755/2697/20
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/9884/2020                                                                        
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
29 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:                        
                                                судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                    суддів                                  Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
                                    при секретарі                      Коліснику В.С.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві  цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кравця Дмитра Миколайовича на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 травня 2020 року (суддя Катющенко В.П.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу батька,
 
встановила:
 
у  лютому 2020 року позивач звернулась до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії у період з 23 травня 2020 року по 24 червня 2020 року включно без згоди та супроводу батька.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що з 17 вересня 2010 року  перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києвавід 28 травня 2019 року. Мають дочку ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка з 9 березня 2019р. після припинення шлюбних стосунків, проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. 
Позивач зазначала, що перебуває з відповідачем в конфліктних відносинах, він неодноразово погрожував нанести шкоду її життю та здоров`ю, в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебувають позови  ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини разом із ним, про відібрання у неї дитини, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2019 з відповідача на її користь стягнуто аліменти на доньку в розмірі 3 500грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, яке відповідачем не виконується. Також він відмовляється приймати участь у додаткових витратах на дитину, у зв`язку з чим подано до суду відповідний позов. 
Позивач стверджувала, що створила сім`ю з іншим чоловіком і разом з ним та дитиною запланувала поїздку до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії у червні 2020 року тривалістю 1 місяць з метою відпочинку та підвищення рівня світогляду, культурного та морального розвитку, стимулювання вивчення дитиною іноземних мов, про що повідомила відповідача листом від 26 грудня 2019р. та просила у строк до 12 січня 2020р. надати дозвіл на тимчасовий виїзд спільної дитини за кордон до 

цієї країни у супроводі матері або з`явитись до нотаріуса о 10 год. 13 січня 2020р. для підписання відповідної згоди, однак відповідач її звернення проігнорував. 
Також позивач зазначала, що придбала авіаквитки в обидві сторони на 23 травня 2020р. у напрямку Київ - Лондон і на 24 червня 2020р. у напрямку Лондон - Київ та повторно звернулася до відповідача з листом від 20 січня 2020р. та проханням у 10-ти денний строк з дня його отримання надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини у Великобританію у зазначений період, а також повідомила про свій намір з`ясувати питання можливості навчання дитини у Великобританії. На прохання відповідача 29 січня 2020р. на його номер телефону у Viber  вона надіслала фото квитків в обидві сторони та адресу проживання у Великобританії, після чого відповідач повідомив, що надасть дозвіл на виїзд дитини у нотаріуса 1 лютого 2020р., однак в подальшому без пояснення причин відмовив у наданні відповідного дозволу. Листом від 13 лютого 2020р. вона втретє звернулася із проханням надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини до Великобританії у період з 23 травня 2020р. по 24 червня 2020р., однак відповідач повідомив, що не буде отримувати листи та надавати дозвіл, що шкодить інтересам дитини, порушує її права на повний та гармонійний розвиток, та свідчить про зловживання відповідачем своїми батьківськими правами.
У травні 2020р. позивач подала заяву про уточнення позовних вимог і просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі її матері до сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії у період з 3 серпня 2020р. по 30 серпня 2020р. включно без згоди та супроводу батька, та стягнути з відповідача судові витрати.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 травня 2020 року позов  задоволено, надано дозвіл на одноразовий тимчасовий виїзд неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі території України до Сполученого Королівства Великої Британії та Ірландії у супроводі її матері - ОСОБА_2 , без дозволу (згоди) та супроводу батька - ОСОБА_1 у період з 3 серпня 2020 року по 30 серпня 2020 року включно.
У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Кравець Д.М. просить рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні позову.
Представник відповідача посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, оскільки позивач не зверталася до відповідача щодо надання дозволу на виїзд дитини за кордон саме на період з 3 серпня 2020 року по 30 серпня 2020 року, тому на момент подачі уточненої позовної заяви права позивача порушені не були.
Також представник відповідача вважає, що враховуючи епідеміологічну ситуацію, пов`язану із захворюванням на коронавірусну хворобу COVID-19, та кількість інфікованих у Великій Британії, є ризик для життя та здоров`я дитини.
Крім того, представник відповідача зазначає, що позивачем не надано доказів можливості утримувати дитину в період виїзду за кордон, оскільки з отриманої інформації вбачається, що вона офіційно не працює та не має офіційних доходів, а її чоловік згідно СК України не є особою, на яку покладено обов`язок утримувати дитину відповідача.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, рішення суду змінити в частині строку виїзду та перебування дитини за кордоном  та надати дозвіл на її виїзд до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії у період з 14 жовтня 2020 року по 15 листопада 2020 року включно без згоди та супроводу батька. Позивач посилається на безпідставність доводів апеляційної скарги, оскільки уточнена позовна заява була подана 4  травня 2020р. у зв`язку із відсутністю реальної можливості здійснення поїздки за кордон у період з 23 травня 2020 року по 24 червня 2020 року, при цьому відповідач відмовляється надавати згоду на виїзд дитини у 

будь-який період часу. Також відповідачем не надано доказів, що епідеміологічна ситуація у Великій Британії є гіршою, ніж в Україні, а для забезпечення здоров`я дитини, її чоловіком укладено угоду з компанією «Вира» щодо приватного медичного страхування на період з 1 липня 2020р. по 30 червня 2021р. Щодо матеріального забезпечення та утримання дитини на час поїздки позивач зазначає, що у нотаріально посвідченій заяві-запрошенні від 19 лютого 2020р., її чоловік за власної ініціативи зобов`язався спонсорувати її поїздки з дитиною до Великої Британії, а також надає документи про свої доходи за період з 1 січня 2020р. по 1 червня 2020р.
Відповідач та його представник, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.31, 32 т.2), у судове засідання не з`явилися, представник відповідача на електронну пошту суду направив клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на встановлення на території країни карантину до 31 жовтня 2020 року.
Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).
Відповідно до пункту 3 розділу ХІІ ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. 
Представником відповідача у клопотанні не зазначено, як саме дія адаптивного карантину, встановленого на час розгляду справи 29 вересня 2020 року, перешкоджає йому у можливості з`явитися у судове засідання.
Причини неявки відповідача у судове засідання суду не повідомлені.
Враховуючи викладене, колегія суддів визнає причини неявки відповідача та його представника у судове засідання неповажними і на підставі ст. 372 ЦПК України розглядає справу у відсутність відповідача та його представника.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, яка підтримала свій відзив на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 травня 2019р. шлюб сторін було розірвано. Після припинення шлюбних відносин їх дочка залишилася проживати з матір`ю.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач безпідставно не надає позивачу згоди на виїзд їх дитини з нею за межі України.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він відповідає обставинам справи та ґрунтується на нормах матеріального права.
Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Згідно з ст. 3 Конвенції ООН "Про права дитини" від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою ВР України від 27.02.91 р. N 798-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до ст. 18 зазначеної Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Частиною 3 статі 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків передбачених законом.
Відповідно до п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. 
Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;  виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.
Без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, здійснюється за рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Аналіз вказаних норм права свідчить, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з`ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду.
При цьому, відмовити у наданні такого права суд може тільки у тому випадку, якщо таке рішення шкодить найвищим інтересам дитини.
Судом першої інстанції встановлено і матеріалами справи підтверджено, що позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на тимчасовий виїзд їх дочки разом з нею до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, але відповідач безпідставно відмовляв у наданні такого дозволу, тому суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про надання такого дозволу.
При цьому судом враховано, що позивачем у підтвердження наміру повернутися з дочкою до України надані авіаквитки, як до міста Лондона, так і у зворотному напрямку до м. Києва, а також надані документи у підтвердження місця проживання у Великобританії.
З наданих суду документів вбачається, що 22 листопада 2019 року позивач уклала шлюб з ОСОБА_5 , який є громадянином Єменської 

Республіки та проживає у Сполученому Королівстві Британії та Північної Ірландії, надав заяву-запрошення для позивача та її дочки для багаторазового в`їзду в Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії з метою його відвідування, відпочинку та (чи) навчання дитини в період з 23.05.2020 по 23.05.2021, забезпечив помешкання для проживання позивача та її дочки.
Крім того, до апеляційної скарги наданий документ, який підтверджує, що чоловіком позивача укладено угоду медичного страхування дитини на період з 1 липня 2020 року по 30 червня 2021 року.
Викладені обставини підтверджують, що позивач добросовісно відноситься до організації поїздки за межі України її дочки.  
Доводи апеляційної скарги, що позивач не зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дочки за межі України у період з 3 серпня 2020 року по 30 серпня 2020 року, тому подавши уточнену позовну заяву, позивач не довела порушення її прав, колегія суддів вважає безпідставними, так як під час судового розгляду було встановлено, що відповідач заперечує не проти поїздки дочки за межі України у конкретні дати, а безпідставно не надає такого дозволу взагалі.
Крім того, у апеляційній скарзі не зазначається, що відповідач не заперечує проти поїздки дочки до Великобританії у визначений судом період.
Посилання у апеляційній скарзі на ненадання суду доказів порушення прав позивача відповідачем, колегія суддів вважає необґрунтованими, так як даний позов заявлено на захист не порушених прав позивача, а на захист порушених прав дитини, якій батько безпідставно не надає дозволу на виїзд за межі України і інтереси якої представляє позивач, як її законний представник.
Колегія суддів вважає, що як під час розгляду справи судом першої інстанції, так і в апеляційній скарзі не наведено належного обґрунтування заперечення відповідача проти тимчасового виїзду дитини за межі України.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідачем не доведено, а судом не встановлено наявність правових підстав для втручання у приватне життя позивача та її дитини, та наявність обставин, які перешкоджають виїзду дитини разом із матір`ю без згоди та супроводу батька до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії.
Твердження у апеляційній скарзі, що враховуючи епідеміологічну ситуацію, пов`язану із захворюванням на коронавірусну хворобу COVID-19, та кількість інфікованих у Великій Британії, є ризик для життя та здоров`я дитини, на думку колегії суддів, не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, так як в Україні також значна кількість інфікованих на COVID-19.
Крім того, для забезпечення можливого лікування у разі захворювання дитини, позивачем організовано укладення її чоловіком договору медичного страхування на період перебування дитини у Великобританії.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано доказів можливості утримувати дитину на період поїздки, колегія суддів вважає безпідставними, так як під час судового розгляду встановлено, що дитина проживає з позивачем і саме вона здійснює її повне утримання.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи, оцінив надані сторонами докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушення норм процесуального права, тому колегія суддів не встановила правових підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.
Колегія суддів не може задовольнити прохання позивача про зміну рішення суду в частині строку виїзду та перебування дитини за кордоном, враховуючи, що визначені судом першої інстанції строки вже минули, так як це виходить за межі компетенції апеляційного суду.
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Отже, діючим процесуальним законодавством не передбачена можливість перегляду рішення суду апеляційним судом за відзивом учасника справи на апеляційну скаргу.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, колегія суддів 
 
постановила:
 
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кравця Дмитра залишити без задоволення, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 травня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 12 жовтня 2020 року.

Суддя-доповідач                                                     І.М. Рейнарт  

Судді                                                                        Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк