ф
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2020 року 
м. Київ
справа № 0840/3175/18(пр/280/36/18)
адміністративне провадження № К/9901/30682/19, №К/9901/27754/19
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,
суддів - Єресько Л.О., Соколова В.М,
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційні скарги Державної судової адміністрації України та Господарського суду Запорізької області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13 травня 2019 року (суддя Лазаренко М.С.) та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2019 року (судді: Бишевська Н.А., Добродняк І.Ю., Семененко Я.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Господарського суду Запорізької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Державна судова адміністрація України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.
06 серпня 2018 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Господарського суду Запорізької області в якому, з врахуванням заяви про зміну предмету позову від 01 березня 2019 року, просив:
- визнати протиправними дії та бездіяльність Господарського суду Запорізької області, що полягали у не проведенні нарахування та виплати надбавки за вислугу років до заробітної плати за періоди з 01 січня 2007 року по 31 грудня 2007 року (включно) та з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2011 року (включно) у відповідності до частини четвертої статті 44 Закону України "Про статус суддів".
- зобов`язати Господарський суд Запорізької області нарахувати та виплатити недоплачену заробітну плату у вигляді надбавки за вислугу років за періоди з 01 січня 2007 року по 31 грудня 2007 року (включно) та з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2011 року (включно) у розмірі, визначеному частиною четвертою статті 44 Закону України від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ "Про статус суддів", а саме:
- з 01 січня 2007 року по 18 червня 2007 року (включно) - у розмірі 20 % від загальної суми щомісячного заробітку (включаючи посадовий оклад, премії всіх видів, індексації доходу, різницю окладу, надбавку за виконання особливо важливої роботи, додатковий посадовий оклад до щорічної відпустки, матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань, інші нарахування), з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас в розмірі 300,00 грн;
- з 19 червня 2007 року по 31 грудня 2007 року (включно) - у розмірі 25 % від загальної суми щомісячного заробітку (включаючи посадовий оклад, премії всіх видів, індексації доходу, різницю окладу, надбавку за виконання особливо важливої роботи, додатковий посадовий оклад до щорічної відпустки, матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань, інші нарахування), з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас в розмірі 300,00 грн;
- починаючи з 22 травня 2008 року по 05 червня 2008 року (включно) у розмірі 25 % від загальної суми щомісячного заробітку (включаючи посадовий оклад, премії всіх видів, індексації доходу, різницю окладу, надбавку за виконання особливо важливої роботи, додатковий посадовий оклад до щорічної відпустки, матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань, інші нарахування), з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас в розмірі 300,00 грн;
- починаючи з 06 червня 2008 року по 31 грудня 2011 року (включно) у розмірі 25 % від загальної суми щомісячного заробітку (включаючи посадовий оклад, премії всіх видів, індексації доходу, різницю окладу, надбавку за виконання особливо важливої роботи, додатковий посадовий оклад до щорічної відпустки, матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань, інші нарахування), з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас в розмірі 325,00 грн;
- зобов`язати Господарський суд Запорізької області нарахувати та виплатити недоплачену заробітну плату у вигляді надбавки за вислугу років за періоди з 01 січня 2007 року по 31 грудня 2007 року (включно) та з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2010 року (включно) заробітну плату за час відпустки, допомогу по тимчасовій непрацездатності та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань з врахуванням донарахованої надбавки за вислугу років за вказані періоди;
- зобов`язати Господарський суд Запорізької області нарахувати та виплатити на суму незаконно недоплаченої надбавки за вислугу років та незаконно недоплачених сум заробітної плати за час відпустки, допомоги по тимчасовій непрацездатності та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за періоди роботи з 01 січня 2007 року по 31 грудня 2007 року (включно) та з 22 травня 2008 року (по 31 грудня 2010 року (включно) індексацію відповідно до Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ "Про індексацію грошових доходів населення";
- зобов`язати Господарський суд Запорізької області нарахувати та виплатити на суму незаконно недоплаченої надбавки за вислугу років та незаконно недоплачених сум заробітної плати за час відпустки, допомоги по тимчасовій непрацездатності та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за періоди роботи з 01 січня 2007 року по 31 грудня 2007 року (включно) та з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2010 року (включно) компенсацію відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати";
- зобов`язати Господарський суд Запорізької області надати звіт про виконання судового рішення у місячний строк з моменту набрання законної сили.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на день звільнення позивача з посади судді йому не виплачена заробітна плата в повному обсязі відповідно до вимог Закону України «Про статус суддів». Позивач вважає, що дії відповідача щодо нарахування надбавки за вислугу років не від розміру загальної суми щомісячної заробітної плати, а від розміру посадового окладу та відповідно виплати заробітної плати у період з 01 січня 2007 року до 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року до 31 грудня 2010 року є протиправними та такими, що порушують його права.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13 травня 2019 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2019 року позовні вимоги задоволено частково.
Зобов`язано Господарський суд Запорізької області перерахувати та виплатити (з урахуванням різниці виплаченої суми) ОСОБА_1 надбавку за вислугу років за період 22 травня 2008 року по 31 травня 2008 року в розмірі визначеному частиною четвертою статті 44 Закону України «Про статус суддів» з урахуванням загальної суми щомісячного заробітку, а саме: з урахуванням окладу, доплати за кваліфікаційний клас, премій всіх видів, надбавки за виконання особливо важливої роботи, додаткового посадового окладу до щорічної відпустки, матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, інших нарахувань, індексації доходу, з урахуванням компенсації відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».
Зобов`язано Господарський суд Запорізької області нарахувати та виплатити на суму незаконно недоплаченої надбавки за вислугу років та незаконно недоплачених сум заробітної плати за час відпустки, допомоги по тимчасовій непрацездатності та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за періоди роботи з 01 січня 2007 року по 31 грудня 2007 року (включно) та з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2010 року (включно) індексацію відповідно до Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ "Про індексацію грошових доходів населення", у разі якщо ці виплати не мали разового характеру.
Зобов`язано Господарський суд Запорізької області нарахувати та виплатити на суму незаконно недоплаченої надбавки за вислугу років та незаконно недоплачених сум заробітної плати за час відпустки, допомоги по тимчасовій непрацездатності та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за періоди роботи з 01 січня 2007 року по 31 грудня 2007 року (включно) та з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2010 року (включно) компенсацію відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати".
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Рішенням судів попередніх інстанцій обґрунтовано тим, що згідно матеріалів справи позивачу в спірні періоди надбавка за вислугу років нараховувалася у відсотках лише від розміру посадового окладу з урахуванням надбавки за кваліфікаційний клас без врахування премій.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги.
У касаційній скарзі Державна судова адміністрація України вказує на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у позові повністю.
В обґрунтування касаційної скарги вказує, що суди безпідставно ухвалили судові рішення без повного з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи. Зазначають, що протягом спірного періоду діяли норми законодавства, які передбачали нарахування і виплату надбавки з посадового окладу. З посиланням на норми Бюджетного кодексу України наголошують, що витрачання бюджетних коштів на цілі, які не відповідають бюджетним асигнуванням, вважається їх нецільовим використанням. Крім того, звертає увагу на приписи бюджетного законодавства щодо того, що зобов`язання, взяті за коштами Державного бюджету України, не вважаються бюджетними зобов`язаннями, а витрати державного бюджету на покриття таких зобов`язань не можуть здійснюватися.
У касаційній скарзі Господарський суд Запорізької області вказує на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у позові повністю.
Господарський суд Запорізької області не згоден з рішенням у справі у зв`язку із незастосуванням судом першої та апеляційної інстанцій закону, який обов`язково підлягав застосуванню водночас з іншими та має суттєве значення у спірних правовідносинах, і у цьому випадку, відповідача позбавлено можливості належного використання своїх процесуальних прав в повному обсязі.
Скаржник не згоден з тим, що суди попередніх інстанцій не врахували всі доводи та фактичні дії відповідача щодо нарахування надбавки за вислугу років з посиланням на відповідну норму права, які мають пряме відношення до спірних правовідносин, це Закон України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» та Інструкція зі статистики заробітної плати, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за №114/8713. Також при нарахуванні надбавки за вислугу років неможливо не застосовувати частину 6 статті 44 Закону України від 15 грудня 1992 року №2862-ХІІ «Про статус суддів» та постанову КМУ від 03 травня 1994 року №283.
Позиція інших учасників справи.
До суду від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу Державної судової адміністрації України, в якому він просить касаційну скаргу Державної судової адміністрації України, залишити без задоволення, а оскаржувані рішення без змін.
Також до суду від Господарського суду Запорізької області надійшов відзив на касаційну скаргу Державної судової адміністрації України, в якому він просить касаційну скаргу Державної судової адміністрації України задовольнити, оскаржувані рішення скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у позові в повністю.
До суду від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу Господарського суду Запорізької області, в якому він просить касаційну скаргу Господарського суду Запорізької області, залишити без задоволення, а оскаржувані рішення без змін.
Рух касаційної скарги.
Ухвалою Верховного Суду від 06 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Державної судової адміністрації України на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13 травня 2019 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2019 року.
Ухвалою Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Господарського суду Запорізької області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13 травня 2019 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2019 року.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 28 жовтня 2020 року зазначену адміністративну справу призначив до розгляду.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи.
Указом Президента України від 16 листопада 2004 року №1419/2004 ОСОБА_1 призначено строком на п`ять років на посаду судді Господарського суду Запорізької області.
На підставі постанови Верховної Ради України від 09 вересня 2010 року № 2512-VI позивача обрано на посаду судді Господарського суду Запорізької області безстроково.
Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 2016 року №997-VІІІ відповідно до пункту 9 частини п`ятої статті 126 Конституції позивача було звільнено з посади судді Господарського суду Запорізької області у зв`язку з поданням заяви про відставку.
Наказом голови Господарського суду Запорізької області від 17 лютого 2016 року № 4к відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України, статті 120 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» позивача було відраховано зі складу суду у зв`язку з виходом у відставку.
Відповідно до розрахункових листів заробітної плати позивача в період з 01 січня 2007 року по 31 грудня 2007 року, з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2011 року заробітна плата за вказаний період нарахована, виходячи із наступних складових: посадовий оклад; кваліфікаційний клас, вислуга років судді, що була встановлена від суми посадового окладу, кваліфікаційного класу; та у відповідному розмірі премія щомісячна, премія до свят, індексація доходу.
Позивач дійшов висновку, що відповідачем невірно нараховувалась заробітна плата, що й обумовило його звернення до суду з цим позовом.
Релевантні джерела права й акти їх застосування.
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ" (далі - Закон № 460-IX). 
Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 460-IX касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
Згідно з частиною другою   статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України   визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.   
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені   Конституцією   та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до пункту 14 частини першої   статті 92 Конституції України, статус суддів визначається виключно   Конституцією України   та законами України, якими гарантовано незалежність і недоторканість суддів (частина перша   статті 126 Конституції України).
Згідно з частиною першою статті 130 Конституції України, держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів.
Відповідно до частин першої, четвертої   статті 44 Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ   (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), заробітна плата суддів складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок.
Суддям виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: при стажі роботи понад 3 роки - 10 відсотків, понад 5      років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 відсотків від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи.
Статтею 113 Закону України від 20.12.2005 № 3235-IV «Про Державний бюджет України на 2006 рік»   (далі - Закон № 3235-IV) установлено, що у 2006 році суддям виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах, передбачених частиною четвертою   статті 44 Закону № 2862-ХІІ, від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи.
Законом України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»   обмеження або інші правила щодо нарахування надбавки за вислугу років суддям не встановлено.
Підпунктом «б» підпункту 2 пункту 61   розділу II Закону України від 28 грудня 2007 року № 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України»   (далі - Закон № 107-VI) внесено зміни до абзацу другого частини четвертої   статті 44 Закону № 2862-ХІІ, а саме: слова «загальної суми щомісячного заробітку» замінено словами «посадового окладу».
З 01 січня 2008 року змінено порядок нарахування надбавки за вислугу років та встановлено, що вказана надбавка розраховується у тих же відсотках, проте, не від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи, а від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16 січня 2008 року № 19   (набрала чинності з 01 березня 2008 року) внесено зміни до   постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів»   (далі - Постанова № 865).
Постанову № 865, що діяла до 01 січня 2012 року, доповнено пунктом 2-2, яким передбачено, що суддям щомісяця виплачується надбавка за вислугу років у відсотках від посадового окладу з урахуванням надбавки за кваліфікаційний клас в таких розмірах: при стажі роботи понад три роки - 10 відсотків, понад п`ять років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 відсотків.
Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008   справа № 1-28/2008 визнано такими, що не відповідають   Конституції України   також і положення пункту 61   розділу II Закону № 107-VI, яким внесено зміни до   статті 44 Закону № 2862-ХІІ.
Відповідно до   статті 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05 жовтня 2000 року № 2017-ІІІ   (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), індексацію доходів населення, яка встановлюється задля підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі   статтею 19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Статтею 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VІ   (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що Державна судова адміністрація України є органом у системі судової влади, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади, отже на неї покладено обов`язок по здійсненню заходів щодо матеріального забезпечення суддів відповідно до законодавства.   
Відповідно до статей   1,   2,   4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 3 липня 1991 року №1282-XII   (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), індексація грошових доходів населення -встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника.
Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка.
Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього   Закону.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.
Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Згідно зі статтями   2,   3,   7 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-III, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.   
Під доходами у цьому   Законі   слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Відповідно до статей   33,   34 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР, в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.
Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
Пунктами 1-1, 2, 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема: оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер.
Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка.
У разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. У базовому місяці значення індексу споживчих цін приймається за 1 або 100 відсотків. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації.
Відповідно до пунктів 2, 3 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року №1427, компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої       працівникові за період роботи починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги (далі - споживчі ціни) за цей період зріс більш як на один відсоток.
Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін.
Згідно з пунктами 2, 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки провадиться, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки. Нарахування виплат за час щорічної відпустки провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців на відповідну кількість календарних днів року. Одержаний результат, перемножується на число календарних днів відпустки.
Відповідно до   статті 2 Бюджетного кодексу України, головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно, зокрема, за бюджетними призначеннями, визначеними законом про Державний бюджет України, - установи, уповноважені забезпечувати діяльність Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України в особі їх керівників; міністерства, Національне антикорупційне бюро України, Конституційний Суд України, Верховний Суд, вищі спеціалізовані суди, Вища рада правосуддя та інші органи, безпосередньо визначені   Конституцією України, в особі їх керівників, а також Державна судова адміністрація України, Національна академія наук України, Національна академія аграрних наук України, Національна академія медичних наук України, Національна академія педагогічних наук України, Національна академія правових наук України, Національна академія мистецтв України, інші установи, уповноважені   законом   або Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у відповідній сфері, в особі їх керівників.
Згідно з пунктами 1, 2, 3, 4 Положення про Державну судову адміністрацію України, затвердженого рішенням Ради суддів України від 22 жовтня 2010 року № 12 (в редакції рішення Ради суддів України від 04 червня 2010 року № 50), Державна судова адміністрація України (ДСА України) є органом у системі судової влади, діяльність якого підзвітна з`їзду суддів України, а в період між з`їздами суддів - Раді суддів України в межах, визначених законом.
ДСА України здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади з метою створення належних умов функціонування судів і діяльності суддів, представляє суди у відносинах з іншими органами державної влади, органами місцевого самоврядування в межах повноважень, установлених законом.
Організаційне забезпечення становлять заходи матеріально-технічного, кадрового, інформаційного, організаційно-технічного характеру, ведення судової статистики, діловодства та архіву суду.
Територіальними органами ДСА України є територіальні управління ДСА України, які утворюються в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.
ДСА України у своїй діяльності керується   Конституцією   і законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, актами Кабінету Міністрів України, рішеннями з`їзду суддів України та Ради суддів України, цим 
Основними завданнями ДСА України є:
- організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, визначених законом;
- забезпечення належних умов діяльності судів загальної юрисдикції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України та органів суддівського самоврядування в межах повноважень, визначених законом;
- участь в утворенні та ліквідації судів загальної юрисдикції в межах повноважень, визначених законом.
ДСА України відповідно до покладених на неї завдань:
1) представляє суди у відносинах із Кабінетом Міністрів України та Верховною Радою України під час підготовки проекту закону про Державний бюджет України на відповідний рік у межах повноважень, визначених законом;
2) забезпечує належні умови діяльності судів загальної юрисдикції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України та органів суддівського самоврядування в межах повноважень, визначених законом;
3) вивчає практику організації діяльності судів, розробляє і вносить у встановленому порядку пропозиції щодо її вдосконалення;
4) вивчає кадрові питання апарату судів, прогнозує потребу у спеціалістах, здійснює замовлення на підготовку відповідних спеціалістів;
5) забезпечує необхідні умови для підвищення кваліфікації працівників апарату судів, створює систему підвищення кваліфікації;
6) організовує роботу з ведення судової статистики, діловодства та архіву; контролює стан діловодства в судах загальної юрисдикції;
7) готує матеріали для формування пропозицій щодо бюджету судів;
8) організовує комп`ютеризацію судів для здійснення судочинства, діловодства, інформаційно-нормативного забезпечення судової діяльності та забезпечення функціонування автоматизованої системи документообігу в судах; забезпечує суди необхідними технічними засобами фіксування судового процесу в межах коштів, передбачених у Державному бюджеті України на фінансове забезпечення відповідних судів;
9) забезпечує впровадження електронного суду; здійснює заходи щодо організації обміну електронними документами між судами та іншими державними органами та установами;
10) забезпечує функціонування автоматизованої системи визначення члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;
11) забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень та Реєстру електронних адрес органів державної влади, їх посадових та службових осіб, забезпечує функціонування системи відеоконференц-зв`язку для участі осіб у засіданні суду в режимі відеоконференції;
12) взаємодіє з відповідними органами та установами, у тому числі інших держав, з метою вдосконалення організаційного забезпечення діяльності судів;
13) розробляє та затверджує за погодженням із Радою суддів України Типове положення про апарат суду;
14) організовує діяльність служби судових розпорядників;
15) затверджує положення про бібліотеку суду;
16) здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції (крім Верховного Суду України та вищих спеціалізованих судів), Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, ДСА України та її територіальних управлінь;
17) погоджує Положення про автоматизовану систему документообігу в судах загальної юрисдикції, Положення про порядок доступу суду до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців;
18) надає Президентові України пропозиції про утворення, у тому числі шляхом реорганізації, та ліквідацію судів загальної юрисдикції;
19) у разі настання надзвичайних обставин надає Президентові України пропозиції про зміну місцезнаходження суду;
20) визначає кількість суддів у суді загальної юрисдикції за погодженням з Радою суддів України з урахуванням судового навантаження та в межах видатків, передбачених у Державному бюджеті України на утримання судів та оплату праці суддів;
21) затверджує за погодженням із головою апеляційного суду структуру і штатну чисельність (штатний розпис) апарату апеляційного суду в межах видатків на утримання відповідного суду;
22) забезпечує ведення офіційного веб-порталу судової влади;
23) здійснює в межах повноважень, визначених   законом   та цим Положенням, організаційне забезпечення роботи працівників апарату судів та ДСА України;
24) здійснює в межах повноважень, визначених   законом   та цим Положенням, організаційне забезпечення та контроль за діяльністю територіальних управлінь ДСА України;
25) засновує в установленому порядку засоби масової інформації;
26) здійснює управління об`єктами державної власності, що належать до сфери управління ДСА України;
27) здійснює заходи щодо організаційного забезпечення будівництва, ремонту будинків і приміщень судів та їх технічне оснащення;
28) організовує планово-фінансову роботу, ведення бухгалтерського обліку в судах, територіальних управліннях ДСА України;
29) утворює, ліквідує, реорганізовує підприємства, установи, організації, що належать до сфери управління ДСА України, затверджує їх статути (положення), здійснює контроль за їх дотриманням;
30) здійснює внутрішній контроль за використанням бюджетних коштів і матеріальних ресурсів у судах, територіальних управліннях, на підприємствах, в установах і організаціях, що належать до сфери управління ДСА України, аналізує ефективність використання бюджетних коштів їх розпорядниками нижчого рівня та одержувачами на основі поданих ними звітів в установленому законодавством порядку;
31) здійснює в межах повноважень, визначених   законом   та цим Положенням, організаційне забезпечення медичного обслуговування та санаторно-курортного лікування суддів, у тому числі суддів у відставці, працівників апарату судів;
32) здійснює організаційне забезпечення роботи з`їзду суддів України, спільних зборів суддів місцевих загальних судів, діяльності Ради суддів України в межах та відповідно до вимог, визначених законом;
33) здійснює видатки на проведення заходів із поховання та увічнення пам`яті суддів, у тому числі суддів у відставці, у межах затверджених планових показників, передбачених на забезпечення діяльності судів;
34) забезпечує суди та суддів символами судової влади (Державний Прапор України, зображення Державного Герба України), мантіями та суддівськими нагрудними знаками;
35) затверджує зразки бланків і печаток судів, а також забезпечує виготовлення посвідчень судді, голови суду та його заступника, судді у відставці, народного засідателя, присяжного;
36) забезпечує у межах повноважень, визначених   законом, незалежність, недоторканність та безпеку суддів у взаємодії з органами суддівського самоврядування, судами, правоохоронними органами;
36-1) розробляє та затверджує за погодженням з Міністерством внутрішніх справ України положення про відомчу воєнізовану охорону та здійснює контроль за діяльністю її підрозділів;
37) забезпечує в межах повноважень, визначених   законом   та цим Положенням, реалізацію державної політики у сфері охорони державної таємниці в ДСА України; забезпечує здійснення заходів з мобілізаційної підготовки;
38) розглядає звернення громадян з питань, що належать до повноважень ДСА України, вживає заходів щодо усунення причин та умов, які породжують такі звернення;
39) забезпечує в межах повноважень, визначених   законом, здійснення заходів щодо запобігання корупції і контролю за їх здійсненням в ДСА України, територіальних управліннях ДСА України, на підприємствах, в установах і організаціях, що належать до сфери її управління;
40) проводить конференції та семінари з питань, що належать до повноважень ДСА України;
41) здійснює в межах повноважень ДСА України співробітництво з міжнародними організаціями, з органами судової влади інших держав щодо вивчення досвіду роботи з організації їх діяльності та готує пропозиції щодо впровадження такого досвіду в Україні;
42) здійснює інші повноваження, визначені законом.
Позиція Верховного Суду.
Перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених   статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, а також надаючи оцінку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд виходить із такого.
Приписами частини першої   статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України   визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Переглядаючи судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи питання щодо правильності застосування цими судами норм чинного законодавства, Верховний Суд виходить з такого.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що спірним в цих правовідносинах є питання правильності визначення позивачу розміру надбавки за вислугу років в період з 22 травня 2008 року по 31 травня 2008 року, а саме: у відсотках тільки від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас, а не у відсотках від загальної суми щомісячного заробітку, та, як наслідок, наявності правових підстав для здійснення перерахунку інших виплат, розрахунковою величиною у яких застосовується, в тому числі, така надбавка за вислугу років.
При цьому суди встановили, що складовими заробітної плати в спірному періоді були: посадовий оклад; кваліфікаційний клас, вислуга років судді, що була встановлена від суми посадового окладу, кваліфікаційного класу; та у відповідному розмірі премія щомісячна, премія до свят, індексація доходу.
Згідно з частиною четвертою статті 44 Закону № 2862-XII від 15 грудня 1992 року «Про статус суддів»   (далі Закон № 2862-ХІІ, який втратив чинність з 01 січня 2012 року) суддям виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: при стажі роботи понад 3 роки - 10 відсотків, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 відсотків від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи.
Статтею 113 Закону України від 20 грудня 2005 року № 3235-IV «Про Державний бюджет України на 2006 рік»   (далі - Закон № 3235-IV) установлено, що у 2006 році суддям виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах, передбачених частиною четвертою   статті 44 Закону № 2862-ХІІ, від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи.
Проте,   Законом України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»   не встановлювалися обмеження щодо нарахування надбавки за вислугу років суддям.
Таким чином, з 01 січня 2007 року вищезгадана надбавка мала нараховуватися відповідно до частини четвертої   статті 44 Закону № 2862-ХІІ.
Згідно з підпунктом «б» підпункту 2 пункту 61   розділу ІІ Закону України від 28 грудня 2007 року № 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України»   (далі - Закон № 107-VI) були внесені відповідні зміни до   Закону № 2862-ХІІ. Зокрема, в абзаці другому частини четвертої статті 44   Закону № 2862   слова «загальної суми щомісячного заробітку» замінено словами «посадового окладу».
Рішенням від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 (далі - Рішення № 10-рп/2008) Конституційний Суд України визнав неконституційними низку положень   Закону № 107-VI, у тому числі й пункту 61   розділу ІІ Закону № 107-VI   щодо внесення зазначених вище змін.
Таким чином, з 01 січня до 22 травня 2008 року (дати винесення Рішення № 10-рп/2008) надбавка за вислугу років суддям мала виплачуватися у відсотках тільки від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи.
Водночас,   постановою Кабінету Міністрів України від 16 січня 2008 року № 19 «Про внесення змін до постанови Кабінету міністрів України від 03вересня 2005 року №865 (яка набрала чинності з 01 березня 2008 року) останню доповнено пунктом 2-2, яким передбачено, що суддям щомісяця виплачується надбавка за вислугу років у відсотках від посадового окладу з урахуванням надбавки за кваліфікаційний клас в таких розмірах: при стажі роботи понад три роки - 10 відсотків, понад п`ять років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 відсотків.
Отже, після 22 травня 2008 року, тобто з часу ухвалення Конституційним Судом України Рішення № 10-рп/2008 - Закон № 2862-XII та Постанова № 865 по-різному врегульовували питання виплати суддям надбавки за вислугу років.
Разом з тим, виходячи із визначених у частині третій   статті 7 КАС України   загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що при визначенні бази обчислення суддям набавки за вислугу років після 22 травня 2008 року - дати винесення Конституційним Судом України Рішення № 10-рп/2008 - слід застосовувати положення   Закону № 2862-XII, який має вищу юридичну силу, а не підзаконний нормативний акт - Постанову № 865.
Окрім того, з 01 січня 2012 року набрав чинності   Закон України «Про судоустрій та статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453- VI(далі Закон № 2453-VI) пунктом 1 Прикінцевих положень Закону   № 2453- VI   було визначено, що   Закон   набирає чинності з дня його опублікування, крім, зокрема, статей   129   та   130   цього   Закону   щодо суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення, які вводяться в дію з 01 січня 2011 року.
Однак, підпунктом 3 пункту 52   Закону України від 23 грудня 2010 року № 2856- VI «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України»   (далі Закон № 2856-VI) було внесено зміни до пункту 1 Прикінцевих положень Закону   № 2453- VI   щодо набрання чинності статтями 129 та 130 Закону вони набирають чинності з 01 січня 2012 року.
Відповідно до частини п`ятої   статті 129 Закону № 2453- VI   суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи до 5 років 15 відсотків, більше 5 років 20 відсотків, більше 10 років 30 відсотків, більше 15 років 40 відсотків, більше 20 років 50 відсотків, більше 25 років 60 відсотків, більше 30 років 70 відсотків, більше 35 років 80 відсотків посадового окладу (тобто з 01 січня 2012 року).
Законами про Державний бюджет України на 2007, 2009, 2010, 2011 роки не встановлювалися обмеження щодо нарахування надбавки за вислугу років суддям, як це було зроблено підпунктом «б» підпункту 2 пункту 61   розділу ІІ Закону України від 28 грудня 2007 року № 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України»   (далі - Закон № 107-VI).
Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України   в Україні визнається і діє принцип верховенства права. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя   статті 22 Конституції України).
Тому, виходячи із визначених у частині третій   статті 7 КАС України   (частина четверта   статті 9 КАС України на час виникнення спірних правовідносин) загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами вимоги позивача про нарахування і виплату надбавки за вислугу років з 22 травня 2008 року по 31 травня 2008 року, розрахувавши надбавку за вислугу років у відсотках від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням окладу, доплати за кваліфікаційний клас, премій всіх видів, надбавки за виконання особливо важливої роботи, додаткового посадового окладу до щорічної відпустки, матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, інших нарахувань, індексації доходу є обґрунтованими.
Колегія суддів Верховного Суду, погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо періоду перерахунку, а саме з 22 травня 2008 року по 31 травня 2008 року, оскільки заявлений позивачем період перерахунку з 01 січня 2007 року по 31 грудня 2007 року (включно) та з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2011 року (включно) вже був охоплений рішенням суду, що набрало законної сили.
Так, рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 13 листопада 2018 року у справі № 0840/3371/18, яке залишене без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2019 року та набрало законної сили, стягнуто з Господарського суду Запорізької області належну позивачу заробітну плату у вигляді надбавки за вислугу років за періоди з 01 січня 2007 року до 31 грудня 2007 року (включно) та з 01 червня 2008 року до 31 грудня 2011 року (включно) у розмірі 23936,53 грн. При цьому суди зазначили неправомірність нарахування позивачу надбавки за вислугу років у відсотках від розміру посадового окладу та зазначили, що дана виплата повинна здійснюватися від загальної суми щомісячної заробітної плати. Даний розрахунок здійснено відповідачем та сума не оспорювалася сторонами, про що зазначено у рішеннях суду. За таких обставин у судів попередніх інстанцій відсутні підстави щодо задоволення вимоги позивача про визнання протиправними дій та бездіяльності Господарського суду Запорізької області, що полягали у не проведенні нарахування та виплати надбавки за вислугу років до заробітної плати за періоди з 01 січня 2007 року по 31 грудня 2007 року (включно) та з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2011 року (включно) у відповідності до частини четвертої статті 44 Закону України "Про статус суддів", оскільки на момент розгляду даної адміністративної справи судом такий розрахунок відповідачем проведено і вказану суму стягнуто рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 13 листопада 2018 року у справі № 0840/3371/18, яке набуло законної сили.
Таким чином, Верховний Суд вважає правильними висновки судів першої та апеляційної інстанцій відносно того, що оскільки позивачу не було включено до суддівської винагороди, з якої нараховувалася надбавка за вислугу років: надбавку за вислугу років у відсотках від загальної суми щомісячного заробітку (посадовий оклад + надбавка за виконання особливо важливої роботи + премія), з урахування доплати за кваліфікаційний клас, чим суттєво зменшено розмір його заробітної плати і грошового утримання.
Суди попередніх інстанцій встановили, що додатковий посадовий оклад та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у спірному періоді виплачені позивачу при наданні щорічної основної відпустки відповідно до пп. 2 п. 2-1   Постанови про оплату праці суддів № 865 від 03 вересня 2005 року, відповідно до яких у разі надання відпустки виплачується додатковий посадовий оклад відповідно до частини п`ятої статті 44 Закону України "Про статус суддів", а також надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх середньомісячної заробітної плати.
Верховний Суд вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно зазначили про те, що у разі встановлення судом наявності підстав для здійснення перерахунку сум, які входять до складових заробітної плати, перерахунку підлягають також суми, які були обраховані на основі цих складових.
Таке правозастосування відповідає тлумаченню, наданому у   рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №9-рп/2013   у справі № 1-18/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положення частини другої   статті 233 Кодексу законів про працю України, відповідно до якого під заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.
Вищезазначене спростовує доводи скаржника про те, що заробітна плата за час відпустки, допомога по тимчасовій непрацездатності та матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань не підлягають перерахунку, оскільки вони не входять до складових заробітної плати суддів та не були визначені у частині першій   статті 44 Закону України «Про статус суддів»   як складові заробітної плати судді.
У касаційній скарзі Державна судова адміністрація України посилається на те, що підставою для неврахування позивачу при розрахунку суми надбавки за вислугу років загальної суми щомісячного заробітку (з урахуванням інших виплат та надбавок) слугувала та обставина, що чинне на момент виникнення спірних відносин законодавство України не містило визначення поняття «загальна сума щомісячного заробітку».
Разом з тим, посилання скаржника на відсутність законодавчо закріпленого визначення поняття «загальна сума щомісячного заробітку» не може бути підставою для не врахування при визначенні суми надбавки за вислугу років інших виплат та надбавок, зокрема, щомісячних премій, премій до свят та інших надбавок, оскільки   стаття 44 Закону №2862-XII, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, визначала, що заробітна плата суддів складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №280/676/19.
Щодо позовних вимог про зобов`язання нарахувати та виплатити на суму недоплаченої надбавки за вислугу років та недоплачених сум заробітної плати за час відпустки, допомоги по тимчасовій непрацездатності та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за період роботи з 01 січня 2007 року по 31 грудня 2007 року (включно) 22 травня 2008 року по 31 грудня 2011 року (включно) індексацію відповідно до   Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», а також            компенсацію відповідно до   Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до   статті 95 Кодексу законів про працю України   заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.   
Відповідно до   статті 1 Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» від 3 липня 1991 року № 1282-XII   (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
За приписами   статті 2 вказаного Закону   індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника.
Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка.   
Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього   Закону.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення, обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.
Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
У разі, якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (стаття 4 Закон України «Про індексацію грошових доходів населення»).
Водночас,   статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05 жовтня 2000 року № 2017-III   (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) індексацію доходів населення, яка встановлюється задля підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що згідно зі   статтею 19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений   постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078   (далі - Порядок № 1078).
Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема: оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер      (пункт 2 Порядку № 1078).
Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка (пункт 1-1   Порядку № 1078).
Відповідно до пункт 5   Порядку № 1078 у разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів, місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. У базовому місяці значення індексу споживчих цін приймається за 1 або 100 відсотків. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації.
Приписами статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-III      (далі - Закон № 2050-ІІІ) визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цього   Закону.
Під доходами у   Законі № 2050-ІІІ   слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України, і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Така сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3 Закону   № 2050-ІІІ).
Відповідно до статті 38 Закон України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.
Згідно із статтею 34 Закон України «Про оплату праці»   компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
Пунктами 2, 3 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427   (далі - Положення) унормовано, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої                   працівникові за період роботи починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги (далі - споживчі ціни) за цей період зріс більш як на один відсоток.
Сума компенсації обчислюється у спосіб множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін.
Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений   постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Пунктами 2, 7 цього Порядку означено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки провадиться, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки. Нарахування виплат за час щорічної відпустки провадиться за допомогою ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців на відповідну кількість календарних днів року. Одержаний результат, перемножується на число календарних днів відпустки.
У   рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013   у справі № 1-18/2013 Суд дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Також працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.
Водночас, зі змісту   статті 1 Закону № 2050-ІІІ   випливає, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.
Згадані вище статті   2,   3 Закону № 2050-ІІІ   встановлюють строк затримки виплати доходу, за якого виникає право на компенсацію, визначення поняття «доходи» для цілей цього   Закону, а також порядок обчислення суми компенсації.
Пункти 1, 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159   відтворюють положення   Закону №2050-ІІІ, конкретизують підстави та механізм            виплати компенсацій.
У пункті 4 цього Порядку прописано, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів.
За такої умови слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер, спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи і пов`язані з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Колегія суддів звертає увагу, що використане у   статті 3 Закону № 2050-ІІІ   формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або такий, який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень   статей 1- 3 вказаного Закону № 2050-ІІІ   дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2017 року № 21-2003а16.
Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині нарахування та виплати на суму недоплаченої надбавки за вислугу років та недоплачених сум заробітної плати за час відпустки, допомоги по тимчасовій непрацездатності та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за спірний період роботи відповідно до   Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», а також компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».
Доводи та аргументи скаржників зводяться до переоцінки доказів, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій і свідчать про незгоду скаржника із правовою оцінкою судів обставин справи, встановлених у процесі її розгляду. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги .
За такого правового регулювання та обставин справи суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої й апеляційної інстанцій.
Викладені в касаційних скаргах доводи щодо помилковості висновків судів першої та апеляційної інстанцій не підтвердилися під час розгляду касаційної скарги у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду.
Отже, Верховний Суд констатує, що оскаржувані судові рішення ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги залишає судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а касаційну скаргу без задоволення. 
За змістом частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Висновки щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки Верховний Суд не змінює судові рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15   січня 2020 року № 460-IX, статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 КАС України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги Державної судової адміністрації України та Господарського суду Запорізької області залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13 травня 2019 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач:                                                                                А.Г. Загороднюк

Судді                                                                                                     Л.О. Єресько

                                                                                                    В.М. Соколов