ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2020 року	Львів	Справа № 140/5786/20 пров. № А/857/10706/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                            Онишкевича Т.В., 
суддів                                                                                Обрізка І.М., Іщук Л.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Державної екологічної інспекції у Тернопільській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 червня 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕСТ ПЕТРОЛ МАРКЕТ» до Державної екологічної інспекції у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування постанови,

суддя у І інстанції                                                            Мачульський В.В.,
час ухвалення рішення                                                  не зазначено,
місце ухвалення рішення                                                  м. Луцьк,
дата складення повного тексту рішення                               17 червня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

У квітня 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕСТ ПЕТРОЛ МАРКЕТ» (далі - ТОВ) звернулося до суду з адміністративним позовом, у якому просило визнати протиправною та скасувати постанову Державної екологічної інспекції у Тернопільській області (далі - Інспекція) № 3 від 24 лютого 2020 року «Про накладення штрафу», якою на позивача накладено штраф у розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 4250,00 грн.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 17 червня 2020 року у справі № 140/5786/20, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, позов було задоволено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що вид нафтопродукту, який реалізовувався позивачем на момент перевірки через АЗС, супроводжувався деклараціями про відповідність встановленої форми, а відтак у відповідача були відсутні правові підстави для застосування  штрафних санкцій за пунктом 3 частини 3  статті 44 Закону України «Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції».
У апеляційній скарзі Інспекція просила скасувати рішення суду першої інстанції, та відмовити у задоволенні позову ТОВ. Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що  працівниками Інспекції було проведено планову поєднану виїзну та невиїзну перевірку характеристик продукції за адресою АЗС вул. 15 квітня, 2а, м. Тернопіль, за наслідками якої складено акт перевірки характеристик продукції № 5 від 19 лютого 2020 року, у якому зазначено, що на паспорті якості № 89 від 14 лютого 2020 року (Бензин автомобільний А-95-Євро5-Е5) виробник ВАТ «Мозирський нафтопереробний завод», відсутній знак відповідності технічним регламентам, що є порушенням пункту 20 «Технічного регламенту щодо вимог до автомобільних бензинів, дизельного, суднових та котельних палив», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 927 від 01 серпня 2013 року (далі - Технічний регламент).
19 лютого 2020 року уповноваженим працівником Інспекції було складено протокол про виявлене(і) порушення вимог Закону України «Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції» та Закону України «Про загальну безпечність нехарчової продукції» № 000003 та 24 лютого 2020 року винесено постанову про накладення штрафу, якою на ТОВ накладено штраф у розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 4250 гривень.
При цьому наполягає на тому, що абзацом 2 пункту 21 Технічного регламенту передбачено, що у разі коли виробник не є резидентом України та не має уповноваженого представника в Україні, такі зобов`язання покладаються на особу, яка ввела паливо в обіг на ринку України.
Відповідно до долученого ТОВ до позовної заяви паспорту якості № 89 від 14 лютого 2020 року форма знаку відповідності технічним регламентам на ньому відсутня. Отже, паспорт № 89 від 14 лютого 2020 року не відповідає зазначеним вимогам, а паспорт № 151 від 03 лютого 2020 року є іноземним документом, дія якого не поширюється на території України.
Відтак, оскаржувана постанова є законною і обґрунтованою, а доводи позивача, викладені у позовній заяві, не відповідають дійсності. 
Відзив на апеляційну скаргу Інспекції позивачем апеляційному суду не подано.  
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.
Як безспірно встановлено судом першої інстанції, у період з 18 лютого 2020 року по 19 лютого 2020 року Інспекцією було проведено планову виїзну перевірку характеристик продукції АЗС за адресою вул. 15 квітня 2А в м. Тернопіль, де здійснює господарську діяльність ТОВ, результати якої оформлено актом перевірки характеристик продукції від 19 лютого 2020 року № 5.
Під час перевірки працівниками відповідача зроблено висновок про встановлення порушення вимог пункту 20 Технічного регламенту - на паспорті якості № 89 від 14 лютого 2020 року (бензин автомобільний А-95-Євро5-Е5), виробник ВАТ «Мозирський нафтопереробний завод», відсутній знак відповідності технічним регламентам. 
За наслідками перевірки відповідачем складено протокол № 000003 від 19 лютого 2020 року про виявлені порушення вимог Закону України «Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції» та Закону України «Про загальну безпечність нехарчової продукції», у якому зазначено порушення -  розповсюдження за відсутності національного знаку відповідності на паспорті якості № 89 від 14 лютого 2020 року «бензин автомобільний А-95-Евро5-Е5».
За результатами розгляду вказаного протоколу від 19 лютого 2020 року № 000003 Інспекцією винесено постанову про накладення штрафних санкцій від 24 лютого 2020 року №3, якою за розповсюдження продукції за відсутністю національного знаку відповідності на паспортах якості накладено на позивача штраф у розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 4250,00 грн. 
Не погодившись із постановою Інспекції від 24 лютого 2020 року № 3, ТОВ звернулося за захистом своїх право до адміністративного суду із позовом, що розглядається. 
При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Приписами частини статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) регламентовано приписами Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» (далі - Закон № 2735-VI).   
Постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2016 року № 1069 затверджено «Перелік видів продукції, щодо яких органи державного ринкового нагляду здійснюють державний ринковий нагляд».
Зокрема, Держекоінспекція відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2013 року № 927 «Про затвердження Технічного регламенту щодо вимог до автомобільних бензинів, дизельного, суднових та котельних палив» здійснює державний ринковий нагляд за автомобільними бензинами, дизельним, судновим та котельним паливом.
Як свідчать матеріали справи, позивачем не оспорюється правомірність проведення Інспекцією планової виїзної перевірки характеристик продукції АЗС за адресою вул. 15 квітня 2А в м. Тернопіль, результати якої оформлено актом перевірки характеристик продукції від 19 лютого 2020 року № 5, а також процедура накладення на нього штрафних санкції.
Відтак, на думку апеляційного суду, суть цього публічно-правового спору зводиться до перевірки обґрунтованості висновків відповідача про порушення позивачем, як розповсюджувачем, вимог Технічного регламенту, а саме розповсюдження продукції, щодо якої неналежно застосовано знак відповідності технічним регламентам у паспорті якості № 89 від 14 лютого 2020 року.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про технічні регламенти та оцінку відповідності» знак відповідності технічним регламентам - маркування, за допомогою якого виробник вказує, що продукція відповідає застосовним вимогам, визначеним у технічних регламентах, якими передбачене нанесення цього маркування.
Пунктом 1 Технічного регламенту встановлено, що він встановлює вимоги до автомобільних бензинів, дизельного, суднових та котельних палив, що виробляються, вводяться в обіг та реалізуються на території України, з метою захисту життя та здоров`я людини, тварин, рослин, національної безпеки, охорони навколишнього середовища та природних ресурсів.
Відповідно до пункту 5 Технічного регламенту дозволяється виготовлення, введення в обіг і обіг палив, які відповідають вимогам цього Технічного регламенту.
Згідно із приписами пункту 8 Технічного регламенту кожна партія палива, що вводиться в обіг або перебуває в обігу, повинна мати документ про якість (паспорт якості) палива.
Приписами пункту 9 Технічного регламенту передбачено, що документ про якість (паспорт якості) палива повинен містити:
дату видачі і номер документа;
назву, марку палива;
товарний знак підприємства-виробника, його назву та адресу;
назву та адресу постачальника (за наявності);
дату виготовлення палива;
дату відбирання проби та дату проведення випробування;
нормативні значення та фактичні результати випробувань, які підтверджують відповідність марки палива вимогам цього Технічного регламенту;
відомості щодо декларації про відповідність;
посилання на нормативні документи на методи випробування згідно з нормативним документом на паливо;
номер партії (резервуара);
дані про вид та кількість добавок (присадок);
підпис начальника відділу технічного контролювання або керівника лабораторії, яка виконує функції відділу, або уповноваженої особи, завірений печаткою.
Як зазначено у пункті 20 Технічного регламенту, перед введенням в обіг палив на документ про якість (паспорт якості) палива виробником повинен бути нанесений національний знак відповідності, який підтверджує відповідність палива вимогам цього Технічного регламенту, так, щоб забезпечувалася його видимість, розбірливість та незмивність.
Зображення національного знака відповідності повинно відповідати його опису, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2001 року № 1599 (Офіційний вісник України, 2001 р., № 49, ст. 2188).
При цьому постанова Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2001 року № 1599 на час виникнення спірних правовідносин втратила чинність і такі правовідносини було врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2015 року №1184 «Про затвердження форми, опису знака відповідності технічним регламентам, правил та умов його нанесення» (далі - Правила № 1184).
Відповідно до пункту 1 Правил № 1184 знак відповідності технічним регламентам (далі - знак відповідності) наноситься на продукцію або на її табличку з технічними даними таким чином, щоб він був видимим, розбірливим і незмивним. У разі коли це є неможливим або невиправданим через характер продукції, знак відповідності наноситься на пакування та на супровідні документи, якщо такі документи передбачені відповідним технічним регламентом.
Пунктом 2 Правил № 1184 встановлено, що знак відповідності наноситься перед уведенням продукції в обіг. Знак відповідності може супроводжуватися піктограмою або будь-яким іншим знаком, що вказує на особливий ризик або використання.
Згідно із приписами пункту 3 вказаних Правил знак відповідності супроводжується ідентифікаційним номером призначеного органу з оцінки відповідності, якщо такий орган був залучений на етапі контролю виробництва, у форматі UA.TR.YYY або YYY, де:
UA - умовне позначення України латинськими літерами;
TR - умовне позначення, яке означає, що орган з оцінки відповідності призначено на виконання робіт з оцінки відповідності вимогам технічних регламентів;
YYY - ідентифікаційний номер призначеного органу з оцінки відповідності.
Ідентифікаційний номер призначеного органу з оцінки відповідності наноситься таким органом або за його вказівкою виробником чи уповноваженим представником.
Разом із тим, як свідчать матеріали справи та визнається її учасниками, на наданий позивачем під час перевірки паспорт якості № 89 від 14 лютого 2020 року (а.с. 15) національний знак відповідності, який підтверджує відповідність палива вимогам цього Технічного регламенту, всупереч вимогам пункту 20 Технічного регламенту не нанесено.
При цьому апеляційний суд вважає безпідставними доводи позивача, з якими погодився суд першої інстанції, про необхідність врахування даних паспорту № 151 від 03 лютого 2020 року (а.с. 16) ОАО «ОАО «Мозырский нефтеперерабатывающий завод», оскільки вони не спростовують невиконання позивачем прямих вимог пункту 20 Технічного регламенту щодо нанесення національного знаку відповідності саме на паспорт якості № 89 від 14 лютого 2020 року
Таким чином, апеляційний суд погоджується із доводами скаржника про те, що позивачем під час перевірки реалізовувалися нафтопродукти, які не супроводжувалися паспортом якості із нанесеним національним знаком відповідності. 
Разом із тим, у постанові про накладення штрафу від 24 лютого 2020 року № 3 вказано, що виявлене під час перевірки порушення позивачем вимог закону передбачене приписами частин 2-4 статті 44 Закону України «Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції» (далі - Закон № 2735-VI) та частин 2-4 статті 15 Закону України «Про загальну безпечність нехарчової продукції» (далі - Закон № 2736-VI).
При цьому слід наголосити на тому, що головною рисою актів індивідуальної дії є їхня гранична чіткість, яка проявляється у чіткому формулюванні конкретних юридичних волевиявлень суб`єктами адміністративного права, які видають такі акти; розв`язання за їх допомогою індивідуальних питань, що виникають у сфері правозастосування; чітка визначеність адресата, конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами; чітка відповідність такого акту нормам чинного законодавства.
Частиною 2 статті 44 Закону № 2735-VI передбачено, що до особи, яка ввела продукцію в обіг або відповідно до цього Закону вважається такою, що ввела продукцію в обіг, застосовуються адміністративно-господарські санкції у вигляді штрафу в разі:
1) введення в обіг продукції, що становить серйозний ризик, - у розмірі шести тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а за повторне протягом періоду від одного року до трьох років вчинення такого самого порушення, за яке на особу вже було накладено штраф, - у розмірі двадцяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;
2) введення в обіг продукції, яка не відповідає встановленим вимогам (крім випадків, передбачених  статтею 28  та  частиною третьою  статті 29 цього Закону), - у розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а за повторне протягом періоду від одного року до трьох років вчинення такого самого порушення, за яке на особу вже було накладено штраф, - у розмірі шести тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до частини 3 статті 44 Закону № 2735-VI до розповсюджувача застосовуються адміністративно-господарські санкції у вигляді штрафу в разі недодержання умов зберігання продукції, яка ним розповсюджується, якщо внаслідок цього продукція стала небезпечною та/або такою, що не відповідає встановленим вимогам, у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а за повторне протягом трьох років вчинення такого самого порушення, за яке на суб`єкта господарювання вже накладено штраф, - у розмірі чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно із частиною 4 статті 44 Закону № 2735-VI до суб`єкта господарювання застосовуються адміністративно-господарські санкції у вигляді штрафу в разі:
1) невиконання або неповного виконання вимог рішення про вжиття обмежувальних (корегувальних) заходів, визначених частиною першою статті 28 цього Закону, - у розмірі десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян для осіб, які ввели продукцію в обіг або відповідно до цього Закону вважаються такими, що ввели продукцію в обіг, та у розмірі семи тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян для розповсюджувачів;
2) невиконання або неповного виконання рішення про вжиття обмежувальних (корегувальних) заходів, визначених статтею 29 цього Закону, крім усунення формальної невідповідності, передбаченої частиною третьою статті 29 цього Закону, - у розмірі шести тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян для осіб, які ввели продукцію в обіг або відповідно до цього Закону вважаються такими, що ввели продукцію в обіг, та у розмірі чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян для розповсюджувачів;
3) невиконання або неповного виконання рішення про вжиття обмежувальних (корегувальних) заходів щодо усунення формальної невідповідності, визначених  частиною третьою  статті 29 цього Закону, - у розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян для осіб, які ввели продукцію в обіг або відповідно до цього Закону вважаються такими, що ввели продукцію в обіг, та у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян для розповсюджувачів;
4) невиконання або неповного виконання рішення про вжиття обмежувальних (корегувальних) заходів, визначених частинами  першою  та  другою  статті 29-1  цього Закону, - у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;
5) невиконання припису про негайне усунення порушень вимог щодо представлення за місцем проведення ярмарку, виставки, показу чи демонстрації в інший спосіб продукції, що не відповідає встановленим вимогам, - у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а за невиконання вимог рішення про негайне припинення представлення продукції за місцем проведення ярмарку, виставки, показу чи демонстрації в інший спосіб продукції - у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;
6) створення перешкод шляхом недопущення до проведення перевірок характеристик продукції та невиконання встановлених цим Законом вимог посадових осіб, які здійснюють ринковий нагляд, - у розмірі десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Частиною 2 статті 15 Закону № 2736-VI передбачено, що до виробника застосовуються адміністративно-господарські санкції у вигляді штрафу в разі:
1) введення ним в обіг небезпечної нехарчової продукції - у розмірі шести тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а за повторне протягом трьох років вчинення такого самого порушення, за яке на нього вже було накладено штраф, - у розмірі двадцяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;
2) невиконання вимог, встановлених  пунктом 5  частини першої статті 8 цього Закону, - у розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а за повторне протягом трьох років вчинення такого самого порушення, за яке на нього вже накладено штраф, - у розмірі шести тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до частини 3 статті 15 Закону № 2736-VI до розповсюджувача застосовуються адміністративно-господарські санкції у вигляді штрафу за недодержання ним умов зберігання продукції, що ним розповсюджується, якщо внаслідок цього продукція стала небезпечною, - у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а за повторне протягом трьох років вчинення такого самого порушення, за яке на нього вже накладено штраф, - у розмірі чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Частиною 4 статті 15 Закону № 2736-VI встановлено, що до виробника або розповсюджувача застосовуються адміністративно-господарські санкції у вигляді штрафу в разі:
1) невиконання або неповного виконання рішення органу державного ринкового нагляду про вжиття заходів із забезпечення безпечності продукції, визначених частинами  першою - третьою статті 12 цього Закону, - у розмірі шести тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян для виробника та у розмірі чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян для розповсюджувача;
2) невиконання або неповного виконання рішення органу державного ринкового нагляду про вжиття заходів із забезпечення безпечності продукції, визначених частиною четвертою статті 12 цього Закону, - у розмірі десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян для виробника та у розмірі чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян для розповсюджувача;
3) створення перешкод шляхом недопущення (вчинення протидії, загрози безпеці) до проведення перевірок характеристик продукції та невиконання встановлених цим Законом вимог посадових осіб, які здійснюють ринковий нагляд, - у розмірі десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Проаналізувавши наведені правові норми у сукупності із встановленими у ході судового розгляду обставинами апеляційний суд дійшов переконання про відсутність у Інспекції належних правових підстав для накладення на ТОВ штрафу у сумі 4250 грн оскаржуваною постановою від 24 лютого 2020 року № 3 за виявлений під час перевірки факт розповсюдження нафтопродуктів за відсутності національного знаку відповідності на паспорті якості № 89 від 14 лютого 2020 року з огляду на те, що ні диспозиції, ні санкції правопорушень, передбачених приписами статті 44 Закону № 2735-VI та статті 15 Закону № 2736-VI не корелюються із встановленими під час судового розгляду обставинами справи.
Відповідно до приписів частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».
Хоча ця справа стосується податкового спору, на переконання апеляційного суду, у ній закладено один з основних принципів забезпечення вирішення спорів у публічно-правовій сфері, зокрема, між суб`єктом приватного права і  суб`єктом владних повноважень, який передбачає, що останній зобов`язаний забезпечити доведення в суді правомірності свого рішення, дії або бездіяльності, оскільки, в протилежному випадку, презюмується, що вони є протиправними.
Відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Підсумовуючи викладене, на переконання апеляційного суду, при вирішенні публічно-правового спору, що розглядається, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, що призвело до задоволення позову з помилкових підстав. Відтак, рішення суду першої інстанції слід змінити у частині мотивів його ухвалення.
Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 317, 320, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Державної екологічної інспекції у Тернопільській області задовольнити частково.
Змінити рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 червня 2020 року у справі № 140/5786/20 у частині мотивів задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕСТ ПЕТРОЛ МАРКЕТ» з урахуванням викладеного у постанові апеляційного суду.
У решті рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	І. М. Обрізко