ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/6670/20  Номер провадження 22-ц/814/2262/20	Головуючий у 1-й інстанції Блажко І. О.  Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі:
головуючого судді Одринської Т.В.
суддів Карпушина Г.Л., Пікуля В.П., 
за участю секретаря Ряднини І.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Пласт» про стягнення заборгованості з належних працівникові при звільненні сум та середнього заробітку за весь час затримки виплати, 
за апеляційною скарго ОСОБА_1 
на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 21 серпня 2020 року, - 
В С Т А Н О В И В :
В липні 2020 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив  стягнути з ПрАТ «Пласт» на його користь заборгованість з належних працівникові при звільненні сум, а саме: заборгованість по розрахунку з підзвітними особами в розмірі 16 459,19 грн. на дату звільнення та середній заробіток за весь час затримки виплати належних працівникові при звільненні сум, в розмірі 282 934,08 грн.
Позов мотивовано тим, що рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 06 серпня 2018 року з відповідача на його користь було стягнуто заборгованість по заробітній платі в розмірі 317 895,35 грн. та середній заробіток за весь час затримки виплати належних працівникові при звільненні сум в сумі 58 944,60 грн. (за період з 01.04.2018 по 06.07.2018).
Заборгованість з заробітної плати була перерахована на банківський рахунок позивача 03 жовтня 2019 року. 
Зазначає, що 23 січня 2020 року, йому стало відомо, що виконавче провадження з виконання рішення суду від 06 серпня 2018 року закінчено – 09 жовтня 2019 року та заборгованість за рішенням стягнуто. 
Вважає, що невиплата звільненому працівникові заробітної плати є триваючим правопорушенням, тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Вказує, що середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати слід рахувати з 07 липня 2018 року по день повного розрахунку - 03 жовтня 2019 року. 
Згідно розрахунку позивача, розмір середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати при звільненні з посади головного механіка ПрАТ «Пласт» складає 282 934,08 грн. 
Вказує, що підприємство, до часу звернення з даним позовом, не виплатило заборгованість по розрахунку з підзвітними особами в розмірі 16 459,19 грн.
Зазначає, що в березні 2020 року позивач звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ПрАТ «Пласт» вищевказаної заборгованості, яка була задоволена та 27 березня 2020 року судом видано судовий наказ, однак за заявою ПрАТ «Пласт» наказ був скасований, у зв`язку з чим звертається до суду з даним позовом (а.с.1-3).
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 21 серпня 2020 року позов  ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Пласт» про стягнення заборгованості з належних працівникові при звільненні сум та середнього заробітку за весь час затримки виплати, належних працівникові при звільненні сум – задоволено частково.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Пласт» на користь  ОСОБА_1 , заборгованості з належних працівникові при звільненні сум, а саме: заборгованість по розрахунку з підзвітними особами в розмірі 16 459 (шістнадцять тисяч чотириста п`ятдесят дев`ять) гривень 19 (дев`ятнадцять) копійок.
Стягнуто з приватного акціонерного товариства «Пласт» на користь держави судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 (вісімдесят) копійок.
В іншій частині позову – відмовено.
Рішення мотивовано тим, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду з даним позовом, у зв`язку з чим прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати належних працівникові при звільнені сум в розмірі 282 934,08 грн. задоволенню не підлягають.
З вказаним рішенням суду не погодився позивач та подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне тлумачення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за весь час затримки виплат належних працівникові при звільненні, в розмірі 282 934,08 грн, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вказані вимоги повністю.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що про повне погашення ПАТ «Пласт» заборгованості по заробітній платі він дізнався 23 січня 2020 року, після отримання постанови ВПВР УДВС ГТУЮ у Полтавській області про закінчення 09 жовтня 2019 року виконавчого провадження з виконання рішення суду від 06 серпня 2018 року. Окрім того, 23 січня 2020 року позивач отримав відповідну довідку банку про перерахунок коштів на його банківський рахунок. Вважає, висновок суду першої інстанції про те, що перебіг тримісячного строку у дані справі, в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки у належних працівнику виплатах, почався з 04 жовтня 2019 року (наступного дня проведення повного розрахунку), є помилковим, оскільки про повний розрахунок позивач дізнався 23 січня 2020 року.
Голова правління ПрАТ «Пласт» В.В. Бакуменко подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
В судове засідання сторони не з`явилися подавши заяви про розгляд справи у їх відсутність.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, та відзиву на неї, приходить до наступного висновку.
Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з 02 вересня 2013 року ОСОБА_1 працював у ПрАТ «Пласт» на посаді головного механіка. 30 березня 2018 року позивача було звільнено за закінченням терміну трудового договору на підставі п.1 ст.36 КЗпП України.
Встановлено, що в день звільнення з ОСОБА_1 не було проведено розрахунок. З картки рахунку 3721 ПрАТ «Пласт», вбачається, що перед ОСОБА_1 , як підзвітною особою підприємства, в період з 01 грудня 2016 року по 29 серпня 2017 року рахується заборгованість в загальній сумі 16 459,19 грн., що виникла як з трудових (витрати на відрядження), так і з цивільно-правових (роботи, послуги) відносин.
Сторонами у справі не заперечується, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 06 серпня 2018 року стягнуто з ПрАТ «Пласт» на користь ОСОБА_1 , заборгованість з заробітної плати в розмірі 317 895,35 грн., середній заробіток за весь час затримки виплати належних працівникові при звільнені сум, в розмірі 58 944,60 грн. (за період затримки з 01.04.2018 по 06.07.2018). Вказане судове рішення перебувало на примусовом виконанні в ВПВР УДВС ГТУЮ у Полтавській області. 
Згідно довідки №APPAQK4DTA2BF34S наданої АТ КБ «Приватбанк» 23 січня 2020 року, на рахунок позивача 03 жовтня 2019 року перераховано кошти у розмірі 317 895,35 грн та 58 944,60 грн.
Постановами державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Полтавській області Ніколенка С.В. від 09 жовтня 2019 року закінчено виконавче провадєження з виконання рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 06 серпня 2018 року
Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не виплачеано позивачу заборгованості по розрахунку з підзвітними особами в розмірі 16 459 грн. 19 коп, в зв`язку з чим прийшов до висновку про задоволення вимог в цій частині. 
У даній частині рішення суду не оскаржується, а отже, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України, колегією суддів не переглядається.
Відмовляючи в задоволенні вимог ОСОБА_1 , в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк, передбачений частиною 1 статті 233 КЗпП України для пред`явлення такої вимоги, оскільки перебіг такого строку розпочинається з 03 жовтня 2019 року, тобто, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.
Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується, виходячи з наступного.
Частиною 1 статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
За змістом частини 2 статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Згідно з частиною 1 статті 94 КЗпП України, яка кореспондуються із частиною 1 статті 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня          1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України "Про оплату праці", за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Підсумовуючи наведе можна дійти висновку, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, повинні бути виплачені у день його звільнення.
Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо пропуску ОСОБА_1 строку, передбаченого частиною 1 статті 233 КЗпП України для пред`явлення вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки перебіг такого строку розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.
Встановлено, що заборгованість по заробітній платі перед ОСОБА_1 погашено відповідачем - 03 жовтня 2020 року, шляхом перерахування коштів на рахунок позивача. 
Доводи  ОСОБА_1 , про те, що йому не було відомо, чи погашена заборгованість ПАТ «Пласт» в повному обсязі, так-як кошти перераховані декількома платежами, не заслуговують на увагу, оскільки заборгованість по заробітній платі була погашена двома платежами, у відповідному розмірі визначеному судовим рішенням - 317 895,35 грн (заборгованість з заробітної плати) та 58 944,60 грн (середній заробіток) (а.с. 10). 

Окрім того, позивач, як стягувач за виконавчим листом, не був позбавлений можливості звернутися до державної виконавчої служби та дізнатися про хід виконання судового рішення, після зарахування на його карту вказаних коштів. ОСОБА_1 , не навів обставин які б заважали йому, після зарахування коштів - 03 жовтня 2019 року, звернутися до виконавчої служби та до установи банку для встановлення чи погашена в повному обсязі заборгованість.
Враховуючи вище викладене, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що 03 жовтня 2019 року є датою, коли ОСОБА_1 , дізнався або повинен був дізнатися про його порушене право і перебіг тримісячного строку у даній справі в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати належних останньому при звільненні сум, починається з наступного дня, тобто 04 жовтня 2019 року. Таким чином, звернувшись до суду з даним позовом лише 22 липня 2020 року ОСОБА_1 пропустив тримісячний строк для звернення до суду з даним позовом і поважних причин для його поновлення не зазначив.
Вказані висновки узгоджуються з позицією Конституційного та Верховного суду України щодо застосування судами норм права ст. 233КЗпП України.
Таким чином, колегія суддів за результатами апеляційного розгляду справи вважає, що висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного, всебічного та обєктивного дослідження наданих сторонами доказів, доводів та заперечень сторін, яким судом надана відповідна правова оцінка, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги немає. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення районного суду - без змін.
Оскільки, в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, понесені апелянтом судові витрати відшкодуванню не підлягають
Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
У Х В А Л ИВ :
       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 21 серпня 2020 року– залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 06.11.2020року.
Головуючий                  Т.В. Одринська 
Судді                 В.П. Пікуль 
Г.Л. Карпушин