ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
30 листопада 2020 року           справа №200/6166/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Ястребової Л.В., суддів: Гайдара А.В.,  Компанієць І.Д., розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 вересня 2020 р. у справі  №200/6166/20-а (головуючий І інстанції Дмитрієв В.С., складене в повному обсязі 16 вересня 2020 року в м. Слов`янськ Донецької області) за позовом ОСОБА_1 до Слов`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправною бездіяльність, стягнення заборгованості, -

                                                      УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до Слов`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (далі - відповідач), в якому просила визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати пенсії за період з 1 вересня 2018 року по 30 квітня 2019 року в сумі 14076,26 грн.; стягнути з відповідача невиплачену заборгованість по пенсії з 1 вересня 2018 року по 30 квітня 2019 року в сумі 14076,26 грн.; визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати пенсії за період з 1 вересня 2018 року по 30 квітня 2019 року; зобов`язати нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати пенсії за період з 1 вересня 2018 року по день фактичної виплати заборгованості, яка визначається відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати», «Порядку проведення компенсації громадянам втрати грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001р. №159; стягнути на відшкодування моральної шкоди грошову суму у розмірі 10000 грн.; стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 2800 грн. (а.с. 1-7).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 31 серпня 2020 року позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Слов`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 за період з 01 вересня 2018 року по 30 квітня 2019 року в сумі 14076,26 грн. Стягнено зі Слов`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на корить ОСОБА_1 заборгованість з виплати пенсії за період з 01 вересня 2018 року по 30 квітня 2019 року в сумі 14076,26 грн. Зобов`язано Слов`янське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати з вересня 2018 року. Стягнено за рахунок бюджетних асигнувань зі Слов`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 2800 грн. Стягнено за рахунок бюджетних асигнувань зі Слов`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на користь Держаного бюджету України судовий збір у розмірі 840,80 грн. (а.с. 58-61).
14 вересня 2020 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі №200/6166/20-а, в обґрунтування якої зазначено, що судом не було ухвалено рішення щодо позовних вимог в частині: визнання протиправною бездіяльності Слов`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо не нарахування та невиплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за період з 01 вересня 2018 року по 30 квітня 2019 року та стягнення зі Слов`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди грошової суми у розмірі 10000 грн. (а.с. 88).
Додатковим рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року визнано протиправною бездіяльність Слов`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за період з 01 вересня 2018 року по 30 квітня 2019 року. У задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди відмовлено (а.с. 91-93).
Не погодившись з додатковим рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди, позивачем подано апеляційну скаргу, вважає рішення прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування вимог про відшкодування моральної шкоди зазначає, що позбавлення єдиного джерела існування та невиплати заборгованості з пенсійних виплат, не дивлячись на вже існуючі два судових рішення про заборгованість є знущанням, приниженням гідності та людської особистості, суспільної значимості людини, що у сукупності призвело до її розпачу, завдало душевних страждань, які пов`язані із усвідомленням доведення її як людини з інвалідністю до стану безвиході у взаємовідносинах з державним органом, який своїми діями не тільки усвідомлено та вочевидь порушує її право на отримання пенсії, але й підриває авторитет Держави, яка у Конституції України, як соціальному договорі, задекларувала те, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (ст. 3 Конституції України). Вважає, що оскаржуване рішення не буде виконано відповідачем та не буде виплачена заборгованість з пенсійних виплат з посиланням на відсутність коштів у державному бюджеті та відсутність затвердженого КМУ порядку виплати заборгованості. Посилаючись на рішення Європейського Суду з прав людини, вказує на те, що загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17. Посилаючись на постанову Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 750/6330/17 зазначає, що у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень – відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумності, несправедливості) її розміру, визначеного позивачем (а.с. 96-100).
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження. 
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в Слов`янському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області, як отримувач пенсії за віком.
Суд зазначає, що додаткове рішення суду першої інстанції оскаржено в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок протиправних дій, грошової суми у розмірі 10000, 00 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 252 Кодексу адміністративного судочинства України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:
1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення;
2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення;
3) судом не вирішено питання про судові витрати.
З правового аналізу даної норми вбачається, що ухвалення додаткового судового рішення у справі здійснюється з метою усунення такого недоліку, як неповнота судового рішення, тобто не вирішення певних питань, які підлягали вирішенню судом при розгляді справи по суті.
Так, додаткове судове рішення може бути прийнято у випадку, зокрема, якщо щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення.
Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Положеннями статті 23 Цивільного кодексу України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.
Статтею 23 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
За правилами загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. 
Так, згідно ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
При цьому, постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 (пункт 3) (далі Постанова № 4) визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Пунктами 4, 5 Постанови № 4 встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу (ч. 1 ст. 77 КАС України). 
Отже, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.
Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 12.11.2019 року у справі №818/1430/17, в постанові Верховного Суду від 25.04.2019 у справі №818/1429/17, від 20.02.2020 у справі № 813/2729/16, від 18.06.2020 у справі №339/183/16-а.
Частиною 5 ст. 242 КАС України окреслено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Водночас, позивач не обґрунтувала в чому саме полягає ця шкода, не доведено факту завдання моральних страждань, душевних переживань, що настали у зв`язку з діями відповідача.
Щодо доводів апелянта стосовно того, що оскаржуване рішення не буде виконано відповідачем та не буде виплачена заборгованість з пенсійних виплат з посиланням на відсутність коштів у державному бюджеті та відсутність затвердженого КМУ порядку виплати заборгованості, то суд не приймає ці доводи до уваги, оскільки вони не відносяться до предмету спору у цій справі. Те, що може статися в майбутньому, є тільки припущенням, а адміністративне судочинство здійснюється за певними фактами з урахуванням наявності права на певні вимоги.
Щодо посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 750/6330/17 та постанову від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17, суд зазначає наступне.
Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17 зазначено, що загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п.49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).
В постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17 викладена правова позиція, згідно якої виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
У своєму позові та апеляційній скарзі позивач вказує на факт протиправної бездіяльності, а відтак і причинного зв`язку з виникненням у неї моральних страждань.
При цьому, як вірно зазначив суд першої інстанції, позивачем не доведено, в чому безпосередньо полягає завдана їй моральна шкода, та з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав для стягнення моральної шкоди.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду щодо відсутності підстав для задоволення позову в цій частині.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, 

                                                    ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року у справі  №200/6166/20-а - залишити без задоволення.
Додаткове рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/6166/20-а - залишити без змін.
Повний текст складений 30 листопада 2020 року.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового суду протягом тридцяти днів з дати проголошення.

Головуючий суддя                                                                                  Л.В. Ястребова

Судді                                                                                                    А.В. Гайдар

                                                                                                                  І.Д. Компанієць