КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД  
Справа № 756/8161/15                                          Головуючий 1 інстанція - Тітова М.Ю.   
Провадження № 22-ц/824/2138/2020                       Доповідач 2 інстанція    - Суханова Є.М.

                                                      П О С Т А Н О В А
                                                       іменем     України
 
09  грудня 2020  року                                                            м.Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
            головуючого судді:                 Суханової Є.М.,
            суддів:                                     Ігнатченко Н.В., Нежура В.А.
            за участю секретаря:             Сердюк К.О.
 
           розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на заочне рішення Оболонського  районного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Оболонська районна у м. Києві державна адміністрація  про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням,- 
 
                                                              ВСТАНОВИЛА:
                                                             
У червні 2015 року позивач звернулася до Оболонського  районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Оболонська районна у м. Києві державна адміністрація, про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням. 
Свої вимоги мотивувала тим, що вона є наймачем квартири АДРЕСА_1 , що належить до державного житлового фонду.
 Згідно форми №3 з місця проживання про склад сім`ї від 27.05.2015 року зазначено, що у вказаному житловому приміщенні зареєстровано: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
 Фактично у квартирі проживає позивач.
 Зазначила, що  відповідач у квартирі не проживає понад 15 років, залишив її добровільно, його особистих речей у квартирі немає, комунальні послуги, квартирну плату та витрати по утриманню квартири також не несе. Фактичне місце проживання і перебування відповідача їй не відоме. 
Просила, визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Заочним рішенням Оболонського  районного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Оболонська районна у м. Києві державна адміністрація  про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням - задоволено.
ВизнаноОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції апелянт  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним та всебічним дослідженням всіх обставин справи та невідповідності висновків суду обставинам справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилаються на те, що судом  першої інстанції  було порушено його права власності на спірну квартиру, крім того, не взято до уваги, що виконавчим комітетом Мінської районної ради народних депутатів м. Києва видано ордер від 27.05.1991 року на його ім`я ОСОБА_1 , про право на зайняття житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 у складі сім`ї з двох осіб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Крім того, зазначає, що у 2002 році він добровільно залишив спірну квартиру дружині, при цьому домовившись з останньою, що  вона буде користуватися квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , сплачуватиме за неї комунальні послуги, натомість відповідач залишатиме за собою право користування наявністю реєстрації.
Тому дізнавшись, що колишся дружина зняла його з місця  реєстрації  за адресою: АДРЕСА_1 , таким чином порушивши його права на єдине житло.
Просить заочне рішення Оболонського  районного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким залишими без задоволення позовні вимоги  ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
         Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.
         Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
        За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
   Судом першої  та апеляційної інстанції було встановлено, що виконавчий комітет Мінської районної ради народних депутатів м. Києва 27.05.1991 року видав ордер на ім`я ОСОБА_1 про право на зайняття житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 ; склад сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 7).  
Відповідно до довідки №3719 від 27.05.2015рокуза вищевказаною адресою зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 5).
Також встановлено, що 15.12.2006 року шлюб між сторонами було розірвано, актовий запис  № 1101 відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції м.Києва.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Оболонська районна у м. Києві державна адміністрація  про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у спірній квартирі за адресою:  АДРЕСА_1 ., не проживає понад 15 років, залишив її добровільно, комунальні послуги та витрати по утриманню квартири не ніс до травня 2019 року та взагалі нею не цікавився.
 З такими висновками колегія суддів не погоджується, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства виходячи з наступного.
Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. сторони мають право обгрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
При цьому, згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Так, відповідно до статті 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.
У силу ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутності поважних причин такого непроживання.
При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, та враховувати принцип пропорційності втручання у право на повагу до житла, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про права людини 1950 року.
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї, тощо) суд може продовжити пропущений строк. 
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
Отже при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням слід встановити, скільки часу відповідач не проживає у спірному приміщенні; які існують поважні причини його не проживання у жилому приміщенні понад шість місяців. 
Таким чином, на позивача покладено тягар доказування тих обставин, що відповідач не проживає у спірному жилому приміщенні понад шість місяців до моменту звернення до суду із позовом. У свою чергу, відповідач, має належним чином довести, що непроживання у спірному житлі понад шість місяців зумовлено поважними причинами.
Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст. 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.
Як вбачається з матеріалів справи, що предметом спору є неприватизована однокімнатна квартира жилою площею 10.1 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , наймачем якої є ОСОБА_1 відповідно до виданого ордеру на ім`я ОСОБА_1 про право на зайняття житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 ;  виконавчим комітет Мінської районної ради народних депутатів м. Києва 27.05.1991 року у складі сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 7).  
З матеріалів вбачається, що позов позивача обґрунтований тим, що відповідач понад 15 років не проживає у спірній квартирі, добровільно залишив спірну квартиру, комунальні послуги та витрати по утриманню квартири не ніс до травня 2019 року та взагалі нею не цікавився.
Крім того, встановлено, що з вересня 2002 року відповідач підтримував фактично шлюбні відносини з іншою жінкою, яка в подальшому народила йому сина.
В ході розгляду справи в судді апеляційної інстанції  позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується доданою копією актового запису про смерть  №6435 від 17 квітня 2020 року.
У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).
Колегія суддів, встановивши дійсні обставини справи, вважає, що позивачем по справі, необґрунтовано, яке саме право, за захистом якого вона звернулася до суду першої інстанції було порушено відповідачем.
Окрім того, колегією суддів, вбачається, та не заперечується  сторонами по справі, що  з 2002 року ОСОБА_1 добровільно залишив спірну квартиру дружині, при цьому домовившись з останньою, що  вона буде користуватися квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , сплачуватиме за неї комунальні послуги, натомість відповідач залишатиме за собою право користування наявністю реєстрації.
Натомість, на момент звернення позивачки до суду першої інстанції з позовом про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, в спірній квартирі заадресою:АДРЕСА_1 ., були зареєстровані    ОСОБА_2  та її колишній чоловік  ОСОБА_1 , сторони перебували у шлюбі до 15.12.2006 року.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у своїй сукупності доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, так, як збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.
Отже колегія суддів, приходить до висновку, що судпершої інстанції вирішуючи даний спір прийшов до передчасного висновку, щодо задоволення позову про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки добровільно залишив спірну квартиру колишній дружині, при цьому домовившись з останньою, що  вона буде користуватися квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , сплачуватиме за неї комунальні послуги,  не свідчить про втрату інтересу відповідача до спірного житла. 
Окрім того,  ОСОБА_1 інтерес до спірної квартири  не втрачав, у зв`язку із тим, що іншого житла він немає.
А тому,  доводи апеляційної скарги,  колегія суддів, вважає обґрунтованими, та такими, що спростовують висновки суду першої інстанції щодо, визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки позивачем не доведено належними і допустимими доказати відсутності відповідача у спірній квартирі з поважних причин, а також заходів, направлених на встановлення місцезнаходження відповідача.
Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав" (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
 Згідно п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.    
Керуючись ст.ст. 374, 376,367, 374, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-
 
                                                   ПОСТАНОВИЛА:
 
         Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити.
         Заочне  рішення Оболонського  районного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення. 
У задоволені позову  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Оболонська районна у м. Києві державна адміністрація  про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом  тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

             Головуючий:                                        Є.М. Суханова
              
                    Судді:                                                  Н.В. Ігнатченко 
                                                                                 В.А. Нежура