ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9295/20 Справа № 211/7007/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Середня Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 листопада 2020 року                                                                м.Кривий Ріг
справа № 211/7007/19
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Барильської А.П.
суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.
сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця», в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 вересня 2020 року, яке ухвалено суддею Середньою Н.Г. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 07 вересня 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця», в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», Структурний підрозділ Криворізького локомотивного депо про вирішення трудового спору, стягнення суми відрядження.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що працює машиністом електровоза в структурному підрозділі Криворізького локомотивного депо (ТЧ-2) Кривий Ріг Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця». В період 2018 року та 2019 року, відповідно до наказів відповідача, позивач перебував у відрядженнях, зокрема: за Наказом № 140 –в м. Дніпро з 01.03.2018 року по 30.03.2018 року (30 діб); за Наказом № 226 в м. Дніпро з 02.04.2018 року по 01.05.2018 року (30 діб); за Наказом № 320 в м. Дніпро 02.05.2018 року (1 доба); за Наказом № 344 в м. Одеса з 17.09.2018 року по 21.09.2018 року (5 діб) та за Наказом № 221 в м. Київ з 20.03.2019 року по 21.03.2019 року (2 доби). 
Відшкодування добових витрат позивач отримав з розрахунку 150 грн. за добу. 21.10.2019 року позивач звернувся із заявою до в.о. начальника СП «Криворізьке локомотивне депо» з пропозицією відшкодувати йому суму в розмірі 15 206,40 грн. за відрядження у 2018-2019 р.р., однак отримав відповідь, що розмір добових витрат для відряджень по Україні встановлений наказом Укрзалізниці № 666 від 02.11.2017 року в розмірі 150 грн. 
Із зазначеною позицією позивач не погоджується, оскільки розмір добових встановлений відповідно до Статуту ПАТ «Українська залізниця», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 року № 735, в редакції Постанови від 18.01.2017 року № 52, однак вказана Постанова від 18.01.2017 року № 52 Постановою окружного адміністративного суду міста Києва від 03.08.2017 року визнана незаконною та не чинною. Згідно п.п. «а» п. 170.9.1 Податкового кодексу України, добові для відряджень по Україні встановлені в розмірі не більш ніж 0,1 розміру мінімальної зарплати, визначеної станом на 1 січня податкового року за кожен день відряджень. Оскільки з 01 січня 2018 року мінімальна зарплата встановлена на рівні 3723 грн., відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України за 2018 рік» від 07.12.2017 року, максимальний розмір неоподатковуваних добових у 2018 році становить не більше ніж 372,30 грн. за добу. Статтею 8 Закону «Про Державний бюджет України на 2019 рік» визначено, що мінімальна заробітна плата з 01 січня 2019 року становить 4173 грн., отже в 2019 році сума добових для відряджень у межах території України складає 417,30 грн. 
Тому виходячи з проведеного позивачем розрахунку, йому не було відшкодовано суму 15206,40 грн., яку він і просить стягнути з відповідача. 
На підставі наведеного вище, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь 15206,40 грн., які недоплачені йому за відрядження у 2018 році та 2019 році. 
Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 вересня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та залишення без розгляду його позовної заяви посилаючись на те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення допустив порушення норм процесуального права, оскільки без явки в судове засідання позивача та його представника ухвалив рішення по справі, що суперечить вимогам ч.2 та ч.5 ст. 223 ЦПК України.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення. 
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 працює машиністом електровоза в структурному підрозділі Криворізького локомотивного депо (ТЧ-2) Кривий Ріг Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» (а.с.5).
В період 2018 року та 2019 року, відповідно до наказів відповідача, позивач перебував у відрядженнях.
Так, на підставі наказу № 140 від 27.02.2018 року, позивач був направлений у відрядження в м. Дніпро для проходження стажування на посаду начальника відділу експлуатації служби локомотивного господарства строком на 30 діб з 01.03.2018 (а.с.20).
На підставі наказу № 226 від 30.03.2018 року, позивач був направлений у відрядження в м. Дніпро для проходження стажування на посаду начальника відділу експлуатації служби локомотивного господарства строком на 31 день з 02.04.2018 року (а.с.21).
На підставі наказу № 320 від 27.04.2018 року, позивач був направлений у відрядження в м. Дніпро для проходження стажування на посаду начальника відділу експлуатації служби локомотивного господарства строком на 1 добу з 02.05.2018 року (а.с.22).
На підставі наказу 344 від 13.09.2018 року, позивач був направлений у відрядження в м. Одеса на семінар – нараду з питань охорони праці, строком на 4 дні з 18.09.2018 по 21.09.2018 (а.с.23).
На підставі наказу № 221 від 20.03.2019 року, позивач був направлений у відрядження в м. Київ для перемов щодо підвищення заробітної плати відносно профспілкової діяльності строком на 1 добу з 21.03.2019 року (а.с.24).
Звертаючись до суду з позовом про вирішення трудового спору та стягнення невиплачених коштів за відрядження в 2018 році та 2019 році позивач посилався на те, що максимальний розмір неоподатковуваних добових у 2018 році становить не більше ніж 372,30 грн. за добу, а в 2019 році сума добових для відряджень у межах території України складає 417,30 грн., тому виходячи з проведеного позивачем розрахунку йому не було відшкодовано суму 15206,40 грн. за відрядження в 2018 році та 2019 році.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для його задоволення. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
Відповідно до пункту 1 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року № 59, службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади, підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів, на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв`язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства).
Згідно пункту 1 розділу II Інструкції, скерування працівника підприємства у відрядження у межах України здійснюється керівником цього підприємства або його заступником і оформляється наказом (розпорядженням) із зазначенням: пункту призначення, найменування підприємства, куди відряджено працівника, строку й мети відрядження.
Пунктом 12 розділу II Інструкції визначено, що витрати на відрядження відшкодовуються лише за наявності документів в оригіналі, що засвідчують вартість цих витрат, а саме: транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), у тому числі електронних квитків за наявності посадкового талона та документа про сплату за всіма видами транспорту, в тому числі чартерних рейсів, рахунків, отриманих з готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання відрядженого працівника, в тому числі бронювання місць у місцях проживання, страхових полісів тощо.
Згідно звіту про використання коштів (авансу), виданих на відрядження від 30.03.2018 року, позивач отримав від підприємства 17500 гривень, з них ОСОБА_1 витратив добових – 4500 грн., на найм житла – 13 050,00 грн., за проїзні квитки – 152,00 грн. (а.с.74 – копія звіту, а.с.75-76 – копії відомостей).
Згідно звіту про використання коштів (авансу), виданих на відрядження від 02.05.2018 року, позивач отримав від підприємства 18075 гривень, з них ОСОБА_1 витратив добових – 4500 грн., на найм житла – 13 050,00 грн., за проїзні квитки – 75 грн. (а.с.79 – копія звіту).
Згідно звіту про використання коштів (авансу), виданих на відрядження від 02.05.2018 року позивач отримав від підприємства 231 гривню, з них ОСОБА_1 витратив добових – 150 грн., за проїзні квитки – 81 грн. (а.с.83 – копія звіту).
Згідно звіту про використання коштів (авансу), виданих на відрядження від 21.03.2019 року, позивач отримав від підприємства 860 гривень 94 коп.(а.с.92-93 – копія звіту з відомістю).
Згідно звіту про використання коштів (авансу), виданих на відрядження від 21.09.2018 року, позивач отримав від підприємства 1901 гривню 52 коп., з них ОСОБА_1 витратив добових – 750 грн., за проїзні квитки – 251 грн. 52 коп., за проживання 900 грн. (а.с.87-89 – копії звіту з відомостями).
Обґрунтовуючи неправильності розрахунку сум добових позивач посилається на абзац п`ятий підпункту "а" підпункту 170.9.1 пункту 170.9 статті 170 Податкового Кодексу, відповідно до якого до оподатковуваного доходу не включаються також витрати на відрядження, не підтверджені документально, на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи (добові витрати), понесені у зв`язку з таким відрядженням у межах території України, але не більш як 0,1 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, в розрахунку за кожен календарний день такого відрядження. 
Тобто цією нормою визначається оподаткування сум, які виплачуються працівникам усіх сфер економіки, як добові, але не встановлено їх розмір.
Разом з тим, п. 1.1. ст. 1 Податкового кодексу України регулюються відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема вказана норма визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Крім того, згідно абзацу тринадцятого підпункту "а" підпункту 170.9.1 пункту 170.9 статті 170 Податкового кодексу України, суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, визначаються Кабінетом Міністрів України. Сума добових для таких категорій фізичних осіб не може перевищувати суму, встановлену цим підпунктом.
Сума добових визначається в разі відрядження: у межах України та країн, в`їзд громадян України на територію яких не потребує наявності візи (дозволу на в`їзд), - згідно з наказом про відрядження та відповідними первинними документами.
Так, згідно додатку №1 до Постанови Кабінету Міністрів України № 98 від 02.02.2011 року «Про суми витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів», сума добових витратна відрядження по Україні становить 60 грн.; позивачу встановлено розмір добових 150 грн.
Постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.08.2017 року по справі № 826/3706/17, якою визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 року № 52 «Про внесення змін до Статуту публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», на яку позивач посилається, як на підставу задоволення позову, не впливає за своєю суттю на наказ № 666 правління ПАТ «Укрзалізниця» від 02.11.2017 року, відповідно до якого встановлено граничний розмір добових та витрат за найм житла, оскільки вказана Постанова Кабінету Міністрів України лише вносила зміни до Статуту, однак не в частині визначення розміру добових.
Наказ № 666 ПАТ «Укрзалізниця», правонаступником якого є АТ «Українська залізниця», від 02.11.2017 року є чинний та позивачем не оспорюється, тому позивачу були нараховані добові за періоди відрядженнь згідно вказаного наказу з розрахунку 150 грн. за добу.
На підставі наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, оскільки позивачем по справі не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що розмір добових для відряджень був розрахований відповідачем з порушенням вимог такого розрахунку. 
При цьому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та залишення без розгляду позовної заяви позивача доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення допустив порушення норм процесуального права, оскільки без явки в судове засідання позивача та його представника ухвалив рішення по справі, що суперечить вимогам ч.2 та ч.5 ст. 223 ЦПК України, виходячи з наступного.
Так, відповідно п.2 ч.2 ст. 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого ЦПК України строку в разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.
Відповідно до ч. 5 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.
Як вбачається із матеріалів справи, цивільна справа призначалась до розгляду неодноразово, зокрема на 03.02.2020 року 10.03.2020 року, 09.04.2020 року, 10.06.2020 року, 04.08.2020 року та 02.09.2020 року та сторони по справі були належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи. В судове засідання, яке було призначено на 12.00 годину 04.08.2020 року позивач та його представник не з`явилися та просили відкласти судове засідання, відповідно до поданої ними 24.07.2020 року заяви, проте в судове засідання, призначене на 11.30 годин 02 вересня 2020 року позивач та його представник не з`явилися, заяв про відкладення розгляду справи, або ж розгляд справи за їх відсутності, не подавали. 
Однак, наведені вище порушення судом першої інстанції норм процесуального права, не призвели до неправильного вирішення спору по суті, тому не  можуть бути підставою для скасування або зміни ухваленого рішення. 
Також слід зауважити, що повторна неявка позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не є обов`язковою, відповідно до ч.3 ст. 376 ЦПК України, підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції.
При цьому слід зауважити, що інших підстав, окрім порушення судом першої інстанції норм процесуального права при розгляді справи, які не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки не призвели до неправильного вирішення спору по суті, позивач по справі в апеляційній скарзі не навів. 
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 16 листопада 2020 року.

Головуючий: 

Судді: