Постанова                                                   
Іменем України
22 вересня 2020 року
м. Київ
справа № 317/986/17 
провадження № 51-1365км19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого                                                 ОСОБА_1 ,
суддів                                                             ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання                 ОСОБА_4 ,
прокурора                                                       ОСОБА_5 ,   
засудженого                                                 ОСОБА_6 , 
захисника                                                      ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого 
ОСОБА_6 на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 
04 червня 2018 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 
17 грудня 2018 року і його захисника ОСОБА_7 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 17 грудня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016080230002217, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця 
м. Запоріжжя, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 146, 
ч. 2 ст. 186, п. 9 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 152 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 04 червня
2018 року ОСОБА_6 засуджено: за ч. 1 ст. 121 КК – до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років; за ч. 1 ст. 152 КК – до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки; за ч. 2 ст. 146 КК – до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за п. 9 ч. 2 ст. 115 КК – до покарання у виді довічного позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 обрано остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі.
На підставі ч. 2 ст. 71 КК покарання за вироком Оріхівського районного суду Запорізької області від 27 вересня 2016 року за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 286, ч. 4 
ст. 70, ст. 71 КК у виді позбавлення волі на строк 1 рік 1 місяць без позбавлення права керувати транспортними засобами підлягає поглинанню довічним позбавленням волі.
ОСОБА_6 остаточно визначено покарання у виді довічного позбавлення волі.
ОСОБА_6 визнано невинуватим у пред’явленому обвинуваченні за 
ч. 2 ст. 186 КК та виправдано у зв’язку з недоведеністю того, що в його діях 
є склад кримінального правопорушення.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК ОСОБА_6 зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 15 грудня 2016 року до 20 червня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а з 21 червня 2017 року до набрання вироком законної сили – один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 ухвалено задовольнити в повному обсязі. Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 25 000 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 1 000 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, а разом – 1 025 000 грн.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за вчинення злочинів за таких обставин. ОСОБА_6 13 грудня 2016 року приблизно 
о 20:00 рухався на своєму автомобілі ВАЗ-2109, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , на вулиці Гагаріна в с. Новостепнянське Запорізького району Запорізької області у напрямку с. Лежине Запорізького району Запорізької області, побачив напроти будинку № 164 на вул. Гагаріна в с. Новостепнянське 
з правої сторони проїзної частини дороги раніше невідому йому ОСОБА_9 , 
1993 року народження, та зупинився.
Після того, як ОСОБА_9 сіла до нього в автомобіль, ОСОБА_6 продовжив рух у напрямку с. Лежине та виїхав за околицю с. Новостепнянське, де у нього виник раптовий умисел на зґвалтування ОСОБА_9 , ОСОБА_6 доїхав до «нового кладовища», розташованого між селами Новостепнянське та Лежине, та звернув з автодороги Новостепнянське–Лежине ліворуч на ґрунтову дорогу, де проїхав близько 500 метрів та зупинив автомобіль. ОСОБА_9 , розуміючи злочинний намір ОСОБА_6 , вийшла з автомобіля та побігла у напрямку автодороги «Новостепнянське-Лежине». ОСОБА_6 побіг за останньою. Наздогнавши потерпілу, схопив її за комір куртки та з метою подолати опір потерпілої завдав ОСОБА_9 не менше 3 ударів кулаками в голову, після чого проти волі потерпілої повів її до свого автомобіля. Біля автомобіля ОСОБА_9 , скориставшись тим, що ОСОБА_6 тимчасово перестав її тримати, зателефонувала своїй матері ОСОБА_8 та повідомила про своє місцезнаходження і попросила про допомогу. Після чого ОСОБА_9 , скориставшись відсутністю уваги з боку 
ОСОБА_6 , побігла у бік автодороги Новостепнянське–Лежине. У цей час 
з метою подолання волі ОСОБА_9 . ОСОБА_6 взяв у багажнику свого автомобіля металеву трубу та побіг за ОСОБА_9 . Наздогнавши останню,  ОСОБА_6 металевою трубою раптово завдав не менше 3 ударів у голову потерпілої, заподіявши їй тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння.
Далі, 13 грудня 2016 року приблизно о 20:30, ОСОБА_6 , маючи умисел, спрямований на незаконне позбавлення волі ОСОБА_9 , з мотивів приховання завданих ним тяжких тілесних ушкоджень потерпілій, а також наміру зґвалтування останньої, розуміючи, що ОСОБА_9 повідомила про своє місце перебування своїм рідним, а також, що її будуть шукати, всупереч волі потерпілої, за допомогою фізичної сили примусово помістив її до автомобіля та  перевіз до гаража за місцем свого проживання на 
АДРЕСА_2 . Після чого з метою запобігання втечі ОСОБА_9 зачинив ворота гаража і утримував у подальшому останню приблизно до 04:10 14 грудня 2016 року, супроводжуючи незаконне позбавлення волі заподіянням потерпілій фізичних страждань, що виразилися в умисному ненаданні необхідної медичної допомоги та зґвалтуванні. 
Крім цього, в період приблизно з 21:47 13 грудня 2016 року до 04:10  
14 грудня 2016 року ОСОБА_6 , перебуваючи в приміщенні зазначеного гаража, де в той час незаконно утримувалася ОСОБА_9 , скориставшись безпорадним станом потерпілої, діючи умисно, вступив з нею в статеві зносини проти її волі, тобто зґвалтував її.
14 грудня 2016 року приблизно о 04:10 ОСОБА_6 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, вчинених стосовно ОСОБА_9 , та їх суспільно небезпечні наслідки, розуміючи, що за вчинення своїх злочинних діянь він може бути притягнутий до кримінальної відповідальності, з метою уникнути кримінальної відповідальності та приховати вчинені щодо ОСОБА_9 злочини, діючи з метою реалізації свого злочинного наміру, спрямованого на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_9 , знову примусово помістив її до автомобіля, повторно зв`язавши при цьому руки потерпілій за спиною липкою стрічкою та пластиковими хомутами, та повіз на вказаному автомобілі 
у напрямку с. Оленівка Оріхівського району Запорізької області, а потім 
у напрямку с. Новоолександрівка Запорізького району Запорізької області. На порослому сухостоєм полі ОСОБА_6 зупинив автомобіль та наказав 
ОСОБА_9 йти вглиб сухостою. Після чого, зайшовши вглиб сухостою приблизно на 100 метрів, він наказав ОСОБА_9 лягти на землю, потім висипав 
із полімерного пакету речі потерпілої, однією з цих речей закрив їй рот та обмотав його липкою стрічкою. Далі ОСОБА_6 взяв полімерний пакет, одягнув його ОСОБА_9 на голову та обмотав його липкою стрічкою навколо шиї потерпілої. Після чого з метою того, щоб ОСОБА_9 замерзла на морозі, зняв з потерпілої штани та обмотав ноги липкою стрічкою, тим самим позбавивши ОСОБА_9 можливості самостійно покинути вказане місце та звернутися за допомогою. Виконавши вказані дії, ОСОБА_6 , усвідомлюючи, що він сам поставив потерпілу в небезпечний для її життя стан, заподіявши перед цим ОСОБА_9 тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, умисно, не надаючи потерпілій необхідної медичної допомоги, усвідомлюючи, що, зв`язавши 
ОСОБА_9 , він позбавляє її можливості самостійно покинути вказане місце та звернутися за допомогою, залишає її в безлюдному місці в умовах низької температури повітря без одягу та з пакетом на голові, що може ускладнити її дихання, бажаючи настання смерті потерпілої від усіх вищевказаних несприятливих факторів, з метою приховати вчинені ним стосовно ОСОБА_9 злочини, залишив потерпілу та поїхав з місця вчинення злочину.
Таким чином, внаслідок злочинних дій ОСОБА_6 , від отриманих тілесних ушкоджень, що перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті,  ОСОБА_9 померла на місці вчинення кримінального правопорушення.
Окрім того, органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався в тому, що 13 грудня 2016 року приблизно о 21:47 відкрито заволодів мобільним телефоном «Samsung SM-G361» вартістю 1800 гривень, який належав 
ОСОБА_9 . 
За цим обвинуваченням суд першої інстанції його виправдав на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), пославшись на те, що в діянні ОСОБА_6 не доведено наявності корисливого мотиву, а отже відсутній склад грабежу.  
Запорізький апеляційний суд ухвалою від 17 грудня 2018 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 змінив: на підставі ч. 5 ст. 72 КК ОСОБА_6 зарахував у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 21 червня 2017 року до 
17 грудня 2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Посилається на те, що не були досліджені відеозаписи з камер спостереження з заправок та магазину, якими, на його думку, підтверджуються інші обставини справи. Зазначає, що не були допитані свідки – поняті при проведенні слідчого експерименту. Вважає, що обшук 14 грудня 2016 року у нього проводився з порушенням вимог статей 234, 236 КПК, оскільки ухвалу слідчого судді про надання дозволу на проведення обшуку суд постановив лише 15 грудня 2016 року. Стверджує, що під час проведення досудового слідства йому не надавали знарядь злочину для впізнання. Оспорює фактичні обставини, встановлені судом першої інстанції. Вважає себе безпідставно засудженим за ч. 1 ст. 152 КК, оскільки, на його думку, докази його винуватості в матеріалах кримінального провадження відсутні, зазначає, що злочин вчинено іншою особою. Стверджує, що його показання, які він давав під час проведення слідчого експерименту, були продиктовані йому працівниками поліції, а тому вони  суперечать іншим доказам, зокрема висновкам експертиз. Просить врахувати, що на його одязі не виявлено слідів крові потерпілої. Зазначає, що свідок ОСОБА_10 змінювала свої показання. 
У доповненні до касаційної скарги засуджений ОСОБА_6 просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Зазначає, що суди обох інстанцій не дослідили всіх доказів. Стверджує, що суди порушили загальні засади кримінального провадження, зокрема передбачені статтями 9, 21, 22 КПК. Стверджує, що під час проведення досудового розслідування працівники поліції погрожували катуванням його сім`ї. 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах засудженого 
ОСОБА_6 просить ухвалу апеляційного суду змінити  і призначити його підзахисному покарання, не пов`язане із довічним позбавленням волі. У своїх доводах захисник зазначає, що призначене ОСОБА_6 покарання є надто суворим і не відповідає практиці Європейського суду з прав людини.
У запереченнях представник потерпілої ОСОБА_8 – адвокат ОСОБА_11 просить ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги – без задоволення. Вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам статей 64 і 65 КК. Звертає увагу суду на те, що ОСОБА_6 неодноразово притягався до відповідальності за вчинення злочинів, пов’язаних з посяганням на життя і здоров’я потерпілих. Просить врахувати наслідки злочину – смерть потерпілої, спосіб їх скоєння, відношення ОСОБА_6 до вчиненого, відсутність будь-якого каяття в засудженого.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_12 вважав, що касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 задоволенню не підлягають, просив судові рішення залишити без зміни.
Засуджений ОСОБА_6 та його захисник підтримали свої касаційні скарги.
Іншим учасникам було належним чином повідомлено про судовий розгляд, але в судове засідання вони не з`явилися.
Мотиви Суду
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень на предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, натомість при перегляді судових рішень виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Як убачається з матеріалів провадження, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, за які його засуджено, підтверджуються детально наведеними у вироку доказами, які суд ретельно дослідив, правильно оцінив.
Зокрема, винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 146, п. 9 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 152 КК, підтверджується показаннями потерпілих ОСОБА_8 і ОСОБА_13 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_10 , ОСОБА_15 ; даними протоколів огляду місць події від 14 грудня та 15 грудня 2016 року, слідчого експерименту за участю ОСОБА_6 та його захисника від 
15 грудня 2016 року; лікарським свідоцтвом про смерть № 4303 від 16 грудня
 2016 року; даними висновку судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_9 
від 15 грудня 2016 року – 15 січня 2017 року,  висновку молекулярно-генетичної експертизи № 8-350 від 26 січня 2017 року, висновку судово-імунологічної експертизи № 11 від 18 січня 2017 року, висновку судово-цитологічної експертизи № 33 від 06 лютого 2017 року, висновків експертів № 12 і № 13 від 18 січня 2017 року, висновку експерта № 8 від 10 січня 2017 року.  
За змістом висновку судово-психіатричної експертизи № 49 від 25 січня 2017 року ОСОБА_6 виявляв та виявляє у теперішній час психічний розлад у вигляді психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності. У період здійснення інкримінованого йому правопорушення, відповідно до матеріалів кримінального провадження, ознак тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не виявляв, а перебував у стані гострої алкогольної інтоксикації.
ОСОБА_6 перебував у стані простого алкогольного сп`яніння, яке виключає кваліфікацію стану сильного душевного хвилювання, фізіологічного афекту або іншого емоційного стану, яке має юридичне значення (стрес, фрустрації, гніву, ревнощів тощо). ОСОБА_6 з урахуванням індивідуально-психологічного стану особистості міг повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. За своїм психічним станом наразі він також може усвідомлювати свої дії та керувати ними. Примусових заходів медичного характеру не потребує. Потребує протиалкогольного лікування. Протипоказань за психічним станом не має (т. 1, а.с. 71-82).
Ураховуючи викладене, колегія суддів касаційного суду вважає, що винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 146, п. 9 ч. 2 
ст. 115, ч. 1 ст. 152 КК, повністю доведено та його дії кваліфіковано правильно.
Доводи захисника про те, що ОСОБА_6 призначено суворе покарання, є безпідставними.
Відповідно до ст. 65 КК при призначенні покарання суд ураховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Суди першої та апеляційної інстанцій зазначених вимог закону про кримінальну відповідальність дотрималися.
Як видно з вироку районного суду, який апеляційний суд залишив без змін, при призначенні покарання ОСОБА_6 суд урахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, особу винного, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, обставину, яка обтяжує покарання обвинуваченого. Зокрема, суд виходив з того, що, скоєні ОСОБА_6 злочини за ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 152 КК відносяться до тяжких злочинів, а за ч. 2 ст. 115 КК – до особливо тяжких, за місцем проживання ОСОБА_6 характеризується негативно, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, є особою, яка раніше неодноразово засуджувалась, має невиконаний вирок, а також врахував обставини вчиненого, зокрема наслідок злочину – смерть потерпілої, спосіб скоєння, його відношення до вчиненого, відсутність будь-якого розкаяння, спроби уникнути відповідальності, думки потерпілих, які наполягали на найсуворішій мірі покарання обвинуваченому.Обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_6 на підставі ст. 67 КК, суд визнав рецидив злочинів.
Таким чином, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає вимогам статей 64 і 65 КК, є необхідним і справедливим. Підстав вважати його надто суворим немає.
Перевірялися судами обох інстанцій та обґрунтовано визнані безпідставними доводи ОСОБА_6 щодо відсутності доказів його винуватості та про причетність до вчинених злочинів його знайомого ОСОБА_16 .
Зокрема, з показань потерпілої ОСОБА_8 убачається, що вона спілкувалась з  ОСОБА_9 близько 20:30, при цьому остання зазначила, що перебуває на кладовищі, тобто поза межами населеного пункту, що спростовує твердження ОСОБА_6 , що саме в цей час він передав ключі від свого автомобіля 
ОСОБА_16 .
Неповнолітній свідок ОСОБА_17 , допитана в судовому засіданні в присутності її законного представника – матері ОСОБА_18 ,  показала, що про ОСОБА_16 їй повідомив ОСОБА_6 , вона особисто ОСОБА_16 ввечері 13 грудня 2016 року не бачила.
Крім того, даними висновку № 33 від 06 лютого 2017 року судово-медичного дослідження трусів ОСОБА_6 , висновку № 7 від 10 січня 2017 року дослідження  змивів з рук ОСОБА_9 , висновку експерта № 6 від 18 січня 2017 року дослідження одягу ОСОБА_6 , висновку експерта № 5 від 16 січня 2017 року дослідження одягу ОСОБА_9 спростовуються доводи ОСОБА_6 про вчинення злочину іншою особою. 
Суди обох інстанцій також розглянули та спростували доводи сторони захисту про те, що в ОСОБА_6 не відбиралися зразки для експертних досліджень, а зразки букальних клітин були зібрані слідчим самостійно без його участі. Зокрема, протоколами отримання зразків для експертизи від 15 грудня та 
16 грудня 2016 року підтверджується, що зразки відбиралися на підставі постанови прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 2 (т. 2, а.с. 176-177, 178, 179, 180, 181, 182, 183). З вказаною постановою ОСОБА_6 особисто ознайомлений, про що свідчить його підпис (т. 2, а.с. 184 ). У протоколах також міститься підпис ОСОБА_6 , жодних зауважень при проведенні процесуальних дій ОСОБА_6 не висловлював. 
Доводи ОСОБА_6 про те, щоне були досліджені відеозаписи з камер спостереження з заправок та магазину, не є предметом касаційного перегляду, оскільки стосуються неповноти судового розгляду.
Доводи ОСОБА_6 про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно не допитав свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_10 , ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 є необґрунтованими.  Як убачається із звукозапису судових засідань апеляційного суду, учасники судового провадження відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК не заявляли клопотання про повторне дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, а отже суд апеляційної інстанції не мав підстав для повторного допиту свідків.
Проведений 14 грудня 2016 року на підставі ухвали слідчого судді від 15 грудня 2016 року обшук території домоволодіння на 
АДРЕСА_2 у присутності співмешканки ОСОБА_6 – ОСОБА_18 , за наслідком якого виявлено автомобіль ВАЗ-2109,  державний номерний знак НОМЕР_1 , відповідає вимогам статей 234–236 КПК.
Також судами обох інстанцій перевірялися та не знайшли свого підтвердження доводи ОСОБА_6 про застосування щодо нього недозволених методів  досудового розслідування працівниками поліції. Зокрема, ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 18 вересня 2017 року за заявою 
ОСОБА_6 призначено перевірку застосування працівниками поліції незаконних методів ведення досудового розслідування (т. 2, а.с. 196). За результатами проведеного службового розслідування надано висновок про те, що об`єктивних даних, які б свідчили про застосування до ОСОБА_6 працівниками поліції фізичного та психологічного впливу, не встановлено (т. 2, а.с. 232–237).
При перегляді кримінального провадження в апеляційному порядку суд відповідно до вимог ст. 419 КПК ретельно перевірив доводи в апеляційних скаргах обвинуваченого ОСОБА_6 і його захисника – адвоката ОСОБА_20 та дав на них мотивовані відповіді. Зазначив, на яких підставах апеляційні скарги визнав необґрунтованими.
Отже, з огляду на те, що немає правових підстав вважати призначене засудженому покарання явно несправедливим через суворість, не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б підставами для скасування або зміни судових рішень, касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7  не підлягають задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 04 червня 
 2018 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 17 грудня 
2018 року щодо  ОСОБА_6  залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 – без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                            ОСОБА_3