ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       14 грудня 2020 року                м. Чернівці                  Справа № 721/16/19
                                                                Провадження №22-ц/822/967/20
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого Лисака І. Н.,
суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.,
секретар: Тодоряк Г.Д.,
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Конятинська сільська рада Путильського району Чернівецької області,
третя особа: ОСОБА_4 ,
при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 24 вересня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Проскурняка С.П., дата складання повного тексту рішення 05 жовтня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:
У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Конятинської сільської ради Путильського району Чернівецької області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування.
В подальшому, 27.05.2019 року позовні вимоги було уточнено та збільшено коло відповідачів, зокрема пред`явлено вимоги також до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Остаточними вимогами були визнати ОСОБА_5 таким, що втратив право власності на частку у колгоспному дворі, визнати ОСОБА_3 такою, що не набула частку у колгоспному дворі, визнати ОСОБА_1 такою, що своєчасно прийняла спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, визнати за нею права власності на нерухоме майно в порядку спадкування.
Посилалась на те, що станом на 15 квітня 1991 року домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 , складається з житлового будинку літ. «А», літньої кухні літ. «Б», сараю «В» криниці №1 та відносилося до категорії колгоспних дворів, членами якого були: її батько ОСОБА_6 її мати – ОСОБА_7 та її брат – ОСОБА_5 
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ( ОСОБА_6 ), а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати ( ОСОБА_7 ).
Її брат ОСОБА_5 хоч і був зареєстрований у домогосподарстві батьків, але там більше 10 років не проживав, оскільки проживав у Сумській області, а повернувшись 1990 року створив сім`ю в новому господарстві. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер.
Вважає, що таким чином батькові та матері належало по 1/2 даного домогосподарства.
Вказує, що згідно виписок із погосподарської книги, наданої сільською радою, їй стало відомо, що до спадкового господарства без жодної правої підстави та норм права, без часу та дати самовільно прописалася внучка її батьків, та донька її брата – ОСОБА_8 , яка згодом вийшла заміж і її діти також разом із нею прописалися у даному будинку. У будівництві батьківської хати ОСОБА_8 участі не приймала, оскільки будинок побудований у 1919 році, крім цього станом на 15 квітня 1991 року вона не проживала та не була зареєстрована у даному домогосподарстві колгоспного двору. Жодної участі у створенні майна вона не приймала.
Після смерті батька позивача ( ОСОБА_6 ) спадкоємцями першої черги згідно закону, крім матері позивачки ( ОСОБА_9 ), згідно довідки № 732 від 23.08.2012 року Конятинської сільської ради с. Яблуниця Путильського району Чернівецької області є: сестра позивача ОСОБА_4 , брати ОСОБА_5 та ОСОБА_10 , а також сама позивач ОСОБА_11 .
Вважає, що після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на 1/2 частину домогосподарства, яку позивач ОСОБА_1 разом із ОСОБА_7 (дружиною померлого) прийняли відповідно ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, оскільки фактично вступили в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня її відкриття.
Брат ОСОБА_5 , який хоч і був зареєстрованим, але спадщину не прийняв, оскільки не проживав зі спадкодавцем і не вів спільного побуту, не звертався з заявою у шестимісячний термін до нотаріальної контори за прийняттям спадщини. Інші спадкоємці ОСОБА_4 та ОСОБА_10 також спадщину не прийняли, оскільки фактично не вступали в управління або володіння спадковим майном і не подавали до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня її відкриття.
Таким чином, вважає, що ОСОБА_7 належало як спільне майно подружжя Ѕ частка у спірному майні, ще ј вона набула в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 разом із ОСОБА_1 .
В подальшому, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 ОСОБА_1 також в порядку ч.1 ст. 549 ЦК УРСР набула ѕ частин спірного господарства, фактично вступивши в розпорядження цією часткою.
Посилаючись на письмові докази просила суд визнати ОСОБА_5 таким, що втратив право власності на частку у колгоспному дворі домогосподарства з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 ; визнати ОСОБА_8 такою, що не набула частку у колгоспному дворі домогосподарства з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 ; визнати ОСОБА_1 такою, що своєчасно прийняла спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном протягом 6 місяців після смерті батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Яблуниця Путильського району Чернівецької області та такою, що своєчасно прийняла спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном протягом 6 місяців після смерті матері ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на домогосподарство, що знаходиться в АДРЕСА_1 та складається з житлового будинку літ. «А», літньої кухні літ. «Б», сараю «В» криниці № НОМЕР_1 в порядку спадкування як спадкоємця першої черги за законом після смерті батька та матері.
Рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 24.09.2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її вимоги у повному обсязі згідно доводів, аналогічним до позовної заяви. Вважає, що суд не в повній мірі встановив фактичні обставини справи, невірно застосував норми матеріального та процесуального права, внаслідок чого зробив висновки, які не відповідають обставинам справи.
ОСОБА_12 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , подав до апеляційного суду відзив на апеляційні скарги, в якому вказував на те, що заявниця не вступила в управління спадковим майном, не прийняла спадщину, безпідставно звернулась до суду із позовом про визнання за нею права власності на таке майно із пропуском строку позовної давності.
Одночасно з цим ОСОБА_12 як представник відповідача ОСОБА_3 з посиланням на письмові докази просив стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_13 по 6500 грн на користь ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу.
Питання про стягнення таких витрат з ОСОБА_13 вирішено ухвалою Чернівецького апеляційного суду у цій справі від 14 грудня 2020 року.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача й учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення частково з наступних підстав.
Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.  Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.  Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.  Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:  1) керує ходом судового процесу;  2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;  3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;  4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;  5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.  Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.  Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із їх необґрунтованості, оскільки позивач ОСОБА_1 не скористалась правом досудового захисту шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину за діючим законодавством на момент її відкриття у нотаріуса.
Проте, прийшовши до висновку про передчасність вимог, суд всупереч своїм висновкам як на одну з підстав для відмови в позові оцінив докази щодо вимог по суті та прийшов до висновку, що позивачем не надано суду безперечних і достатніх доказів з приводу того, що після смерті батьків вона фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, отже, про відсутність прав ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно, відмовивши в позові по суті.
Апеляційний суд не погоджується із таким висновком, оскільки суд першої інстанції допустив ряд процесуальних порушень та вирішив спір, встановивши обставини без вирішення питання про заміну відповідача та залучення співвідповідачів у справі, встановлення обставин по якій може вплинути на обсяг їх прав, не надав оцінку ефективності обраному способу захисту, внаслідок чого прийшов до неправильних висновків для відмови у позові. 
Суд не звернув уваги, що обираючи судовий спосіб захисту позивач зазначала про відсутність правовстановлюючих документів на спірне майно та наявність спору щодо нього. Крім того, для осіб, які в порядку ст. 549 ЦК УРСР не проживали із спадкодавцем, вступили у фактичне управління майном необхідне підтвердження такого факту та/або визнання права в судовому порядку.
Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.23 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду по захист своїх спадкових прав за правилами позовного провадження.
Таким чином, підстава про відмови у задоволенні вимог як передчасною внаслідок незвернення ОСОБА_1   до нотаріуса для отримання свідоцтва про спадщину є помилковою, оскільки відсутні передумови для цього, про які зазначала позивач – відсутність правовстановлюючих документів на спірне майно, що відповідно до вимог законодавства, яке регулює порядок оформлення прав на спадкове майно, є безумовною підставою для відмови в цьому.
Крім того, судом першої інстанції залишено поза увагою обраний спосіб захисту порушеного права ОСОБА_1 , зокрема визнати ОСОБА_5 таким, що втратив право власності на частку у колгоспному дворі, визнати ОСОБА_3 такою, що не набула частку у колгоспному дворі, визнати ОСОБА_1 такою, що своєчасно прийняла спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном.
Встановлення цих обставин є визначальним для підтвердження або спростування наявності права у позивача, а самостійне задоволення кожної з цих вимог як разом, так і окремо не призведе до його захисту, з яким звернулася ОСОБА_1 .
Ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція). У рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення – гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Зазначений висновок зроблено в постанові ВС від 20 травня 2019 року у справі № 678/652/17.
Оскільки задоволення зазначених вище вимог не призведе до ефективного способу захисту та не досягне очікуваної ОСОБА_1 мети, а встановлення цих обставин входить в предмет доведення наявності права на спірне майно за вимогою його визнати в судовому порядку, це є наслідком самостійної відмови у задоволені таких вимог, що судом першої інстанції залишено поза увагою.
Судом було встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки ОСОБА_6 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати ОСОБА_7 .
Станом на 15.04.1991 року померлі були зареєстровані в домоволодінні, що знаходиться в АДРЕСА_1 , складається з житлового будинку літ. «А», літньої кухні літ. «Б», сараю «В», криниці №1, яке відносилося до категорії колгоспних дворів і членами якого були:   ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_14 , кожному з яких належала рівна частка в цьому господарстві.
Крім того, суд прийшов до висновку до прийняття спадщини ОСОБА_10 в порядку ст.549 ЦК УРСР від померлих батьків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , право на яке в подальшому перейшло до його спадкоємців без визначення їх кола, розміру частки та залучення останніх до участі у справі.
Про те, як зазначається в апеляційній скарзі ОСОБА_15 , провадження у якій закрито, спадкоємцями померлого ОСОБА_5 , щодо якого суд встановив право на частку у спірному майні як колгоспного двору поряд з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , є не тільки визначена позивачем (про те судом не залучена) співвідповідач ОСОБА_2 , а й її з померлим ОСОБА_6 діти: ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_6 та ОСОБА_18 , які позивачем до участі у справі не залучалися.
За таких обставин, при наявності спору щодо спадкового нерухомого майна між спадкоємцями орган, який представляє територіальну громаду, не є належним відповідачем, а лише може бути залучений в якості третьої особи, виникнення прав якого на спадкове майно пов`язано із відсутністю кола спадкоємців.
Так, позивачем був пред`явлений первинний позов у січні 2019 року (а.с.2-5) до відповідача в особі Конятинської сільської ради Путильського району Чернівецької області, по якому ухвалою від 15.01.2019 року було відкрито провадження (а.с.25) та призначено підготовче засідання на 27.02.2019 року, відкладене в подальшому на 21.03.2019 року і, згодом, на 22.05.2019 року, на 25.06.2019 року (а.с.35, 61).
В цей час 21.03.2019 року від ОСОБА_3 надійшли заява про вступ у справу в якості третьої особи без самостійних вимог (а.с.38) та клопотання про залучення до участі третьою особою без самостійних вимог ОСОБА_4 (а.с.98), а від позивача ОСОБА_1 уточнена позовна заява із збільшеними вимогами та колом відповідачів в особі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.67-71).
Згідно з ч.1 ст.48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.
Відповідно до вимог ч.ч.1,4 ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.
Відтак, відповідач – це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови – підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, – належного відповідача.
Таким чином, неналежний відповідач – це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі – належному відповідачеві.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
В силу чч.1.4-5 ст.53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. У заявах про залучення третіх осіб і в заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.  Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі.
Ухвалою про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду від 25.06.2019 року (а.с.108) суд залучив до справи третю особу на стороні відповідачів без самостійних вимог ОСОБА_4 , залишивши нерозглянутими інші клопотання та не визначивши статус заявлених інших осіб.
Таким чином, із наведених вище заяв та клопотань судом першої інстанції з дотриманням процесуальних норм було лише вирішено щодо залучення до участі в справі ОСОБА_4 (а.с.108), при тому, що провадження було відкрито щодо одного відповідача суд продовжив розгляд справи та перевірку викладених обставин з оцінкою доказів без залучення належних відповідачів.
Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.
Зазначений висновок висловлено Великою Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).
Відповідно до пп. 1, 3-4 ч.1 та абз.2 ч.2 ст. 376 ЦПК України самостійними підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,- 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 24 вересня 2020 року задовольнити частково.
Рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 24 вересня 2020 року змінити, виклавши підстави для відмови у задоволені позовних вимог в редакції мотивувальної частини цієї постанови.
В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий                                 І.Н. Лисак

Судді:                                        Н.К. Височанська

                                                       І.М. Литвинюк