ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/533/20                                            Прізвище судді (суддів) першої інстанції: 
                                                                                                                       Шейко Т.І.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
08 жовтня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді          Костюк Л.О.;                    
суддів:                                Бужак Н.П., Кобаля М.І.;
за участю секретаря:      Несін К.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 червня 2020 року (розглянута у спрощеному позовному провадженні, м. Київ, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:
          
У січні 2020 року, ОСОБА_1 (далі- позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - відповідач), у якому просив суд:
- визнати протиправними та скасувати рішення від 06 листопада 2019 року №271744/03 та від 27 листопада 2019 року за №289019/02/С-14285 Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років згідно з статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (в редакції 12 липня 2001 року), починаючи з 28 жовтня 2019 року;
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо не призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років згідно з статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ ( в редакції 12 липня 2001 року), починаючи з 28 жовтня 2019 року;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (в редакції від 12 липня 2001 року) в розмірі 90% суми щомісячного заробітку без обмеження її максимального розміру з урахуванням довідки про складові заробітної плати прокуратури міста Києва №18/237 від 25 жовтня 2019 року з дня звернення, тобто з 28 жовтня 2019 року і сплатити заборгованість, що виникне внаслідок такого призначення.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року, проте рішенням від 10 жовтня 2019 року у задоволенні його заяви відмовлено, у зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи, що дає право на пенсію.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 червня 2020 року адміністративний позов залишено без задоволення.
Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове, яким позов задоволити. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, як це передбачено ст. 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції, що           як вбачається з наданої суду копії трудової книжки та копії диплому спеціаліста серії НК №11190461 (т.1, арк. 27-33) ОСОБА_1 :
- з 01 вересня 1994 року по 30 червня 1999 року навчався у Донецькому державному університеті, отримав вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобув кваліфікацію юриста;
- з 18 серпня 1999 року по 27 грудня 1999 року працював на посаді стажиста помічника прокурора Мар`їнської  міжрайонної прокуратури;
- з 28 грудня 1999 року по 21 березня 2000 року працював на посаді стажиста на вакантну посаду старшого слідчого слідчого відділу прокуратури м. Горлівки, прикомандовано для проходження стажування до Мар`їнської міжрайонної прокуратури;
- з 22 березня 2000 року по 17 лютого 2002 року працював на посаді помічника Мар`їнського міжрайонного прокуратура зі строком стажування до серпня 2000 року;
- з 18 лютого 2002 року по 12 травня 2004 року працював на різних посадах в прокуратурі області;
- з 13 травня 2004 року по 09 березня 2010 року працював на посаді заступника Донецько-Ясинуватського транспортного прокурора;
- 09 березня 2010 - звільнений у порядку переведення до Генеральної прокуратури;
- з 10 березня 2010 року по 29 вересня 2011 року працював на різних посадах Генеральної прокуратури;
- з 29 вересня 2011 року по 27 грудня 2012 року працював на різних посадах у Прокуратурі Київської області;
- 27 грудня 2012 року звільнений з посади, яку обіймав у прокуратурі Київської області;
- з 28 грудня 2012 року до моменту звернення до відповідача працював на різних посадах у прокуратурі Дарницького району міста Києва та Київській місцевій прокуратурі №2.
28 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві через веб-портал з заявою про призначення пенсії.
Однак Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві листом від 06 листопада 2019 року відмовило у призначенні пенсії за вислугу років згідно статті 86 Закону України «Про прокуратуру» у зв`язку з відсутністю необхідного стажу за вислугу років.
Позивач повторно звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві через веб-портал 20 листопада 2019 року з заявою про надання причин відмови у призначенні пенсії та з повторним проханням про призначення пенсії, крім цього навів відповідні норми чинного законодавства та підстави призначення пенсії позивачу.
Проте листом від 27 листопада 2019 року Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно відмовило у призначенні позивачу пенсії за вислугу років.
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (в редакції Закону від 12 липня 2001 року) позивач звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.
Надаючи правову оцінку матеріалам, обставинам справи, а також наданим поясненням та запереченням сторін колегія суддів звертає увагу на наступне.
Так, 15 липня 2015 року набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (надалі - Закон України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII).
У зв`язку з набранням чинності вказаним Законом втратили чинність положення статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ, в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років та розміру такої пенсії.
Натомість, статтею 86 Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.
Відповідно до частини першої статті 86 Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців.
Абзацами 1 та 7 частини шостої статті 86 Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII передбачено, що до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на посадах прокурорів (в тому числі адміністративних) органів прокуратури, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; половина строку навчання на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання.
Як було встановлено судом на момент звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії позивач мав безперервний стаж роботи в органах прокуратури (починаючи з 18 серпня 1999 року до 28 жовтня 2019 року (момент звернення за призначенням пенсії) - 20 років 1 місяць 10 днів.
При цьому, відповідно до наявної в матеріалах справи копії диплома, навчався у період з 01 вересня 1994 року по 30 червня 1999 року на юридичному факультеті Донецького державного університету на денній формі навчання (4 роки 10 місяців 29 днів), тобто половина строку навчання становить 2 роки 5 місяців 15 днів.
Таким чином, загальна вислуга років на день звернення з заявою про призначення пенсії позивача склала 22 роки 6 місяців 25 днів.
В той же час, суд зазначає, що враховуючи вищевказані положення статті 86 Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII, загальна вислуга років позивача, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до вказаного Закону, на час його звернення до відповідача є недостатньою для призначення пенсії за вислугу років, оскільки складає менше, ніж 24 роки.
Слід зазначити, що виходячи із дії законів в часі, на правовідносини, що виникли, має поширюватися дія Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII, а не положення статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ, який втратив свою чинність на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії.
Щодо обґрунтування наявності права на призначення пенсії на підставі положень статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ позивач виходить з того, що вказана норма права (в редакції від 21 липня 2001 року) діяла під час його роботи в органах прокуратури. Подальша зміна правового регулювання питань призначення пенсій прокурорам, зокрема, прийняття Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII, що призвело до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії та зменшення розміру пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав, що прямо суперечить положенням Конституції України, колегія суддів зазначаж наступне.
Так, суд апеляційної інстанції не погоджується із зазначеними вище посиланнями позивача та звертає увагу на положення статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ, яка діяла в редакції Закону з 26 липня 2001 року (в редакції Закону України від 12 липня 2001 року №2663-ІІІ) до 01 жовтня 2011 року (в редакції Закону України №3668-VI від 08 липня 2011 року), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.
Наведене в сукупності свідчить, що у прокурорів та слідчих, які в період часу з 26 липня 2001 року до 01 жовтня 2011 року мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права. При цьому, таке право у зазначених осіб виникло незалежно від того, чи фактично воно було реалізовано шляхом звернення до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії.
Відповідно до статті 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Статтею 58 Конституції України передбачено, що Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом, як правопорушення.
Наведене дозволяє дійти висновку, що у разі, якщо в подальшому у чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання призначення пенсії за вислугу років, які підвищують, зокрема, необхідний стаж для призначення пенсії, зменшують розмір пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, то такі зміни звужують зміст та обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб (в яких таке право раніше виникло).
В той же час, позивач у період часу з 26 липня 2001 року по 01 жовтня 2011 року не мав необхідного стажу роботи для призначення пенсії, а отже у позивача не виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (у вказаній редакції).
Зважаючи на те, що позивач не набув права на пенсію за вислугу років, то неможливо стверджувати і про звуження його змісту та обсягу, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивач, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.
До такого правового висновку дійшов й Верховний Суд України у своїй постанові від 24 травня 2016 року в справі №33/6710/15-а, а також Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2018 року у справі №372/2909/17 та постанові від 21 лютого 2018 року у справі №211/3177/17.
Щодо посилань позивача на те, що він мав обґрунтовані очікування на отримання пенсії на умовах, що діяли на момент початку роботи, колегія суддів зазначає наступне.
Так, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції  та зазначає, що за правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у рішенні «Великода проти України» (№ 43331/12), законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.
У рішенні по справі «Ейрі проти Ірландії» Європейський суд з прав людини констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового (Airey v. Ireland № 6289/73). Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» (Kjartan Аsundsson v. Iceland № 60669/00). Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.
Таким чином, оскільки судом встановлено, що стаж позивача за вислугу років недостатній для призначення пенсії на підставі статті 86 Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII, а в період дії статті 50-1 Закону України від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мір досліджено обставини справи на підставі яких суд прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень  та  у спосіб, що визначені  Конституцією  та  законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод  та  інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.                    
Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                    
З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
           
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 червня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      Л.О. Костюк           

Судді:                                                                                          Н.П. Бужак,

                                                                                                    М.І. Кобаль