Справа № 139/710/20
Провадження № 22-ц/801/2125/2020
Категорія: 68
Головуючий у суді 1-ї інстанції Тучинська Н. В.
Доповідач:Якименко М. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року	Справа № 139/710/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача: Якименко М.М., 
суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 12 жовтня 2020 року, постановлене суддею Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області Тучинською Н.В.,
ВСТАНОВИВ:
В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до  ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини.
Позовні вимоги мотивовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 05.07.2007 розірвано. У шлюбі народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні.
Позивач вказує, що донька ОСОБА_3 є студенткою 2 курсу ВПІ КПІ ім. Ігоря Сікорського денної форми навчання і закінчує навчання 30.06.2023. Загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання становить 128000,00 грн.
ОСОБА_1 зазначає, що вона та відповідач сплатили за перший рік навчання дочки у рівних частках 32 000,00 грн, тобто по 16 000,00 грн. кожен. Наразі сума, яка підлягає до сплати за навчання становить 96 000,00 грн.
Пославшись на ст. 185 СК України та на те, що виплати пов`язані з навчанням дитини в університеті є додатковими витратами, які можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно, позивач просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь витрати на оплату половину вартості навчання доньки за період з вересня 2020 року до 30 червня 2023 року в сумі 48000,00 грн.
Відповідач  ОСОБА_2  подав відзив на позовну заяву, в якому просив в задоволенні позову відмовити та зазначив, що норми ст. 185 СК України, на які посилається позивач, застосовуються щодо дітей у віці до 18 років, а їх дочка є повнолітньою особою. Вказав, що добровільно сплатив половину вартості навчання їхньої доньки за перший навчальний рік і не припиняє фінансову допомогу дочці ОСОБА_4 , так як із позивачем була усна домовленість про оплату половини вартості навчання за другий навчальний рік, як тільки буде відома така вартість. Тому витрати на оплату навчання наперед стягуватися не можуть, оскільки залежать лише від того, чи буде дочка надалі продовжувати своє навчання в даному закладі.
Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 12 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також невідповідність викладених у рішенні суду висновків обставинам справи просила його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
В якості основного доводу зазначає, що суд порушив норми матеріального права, адже відповідач зобов`язаний брати участь у додаткових витратах, які визначено статтею 185 СК України. Додаткові витрати можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Вказані обставини не були взяті судом до уваги, що потягло ухвалення незаконного рішення.
У поданому на апеляційну скаргу відзиві відповідач ОСОБА_2 просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам рішення суду відповідає.
Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано (а.с. 7). Від шлюбу мають доньку:  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8). 
ОСОБА_3 є студенткою ВПІ КПІ ім. Ігоря Сікорського другого курсу, групи Р3-91 денної форми навчання і закінчує університет 30.06.2023 (а.с. 9).
Відповідно до договору про надання освітніх послуг № СР-91/83 від 16 серпня 2020 року (а.с. 10) загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання становить 128 000 гривень, де вартість навчання за перший рік навчання становила 32 000 гривень, половину суми якої відповідач сплатив.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила статті 185 СК України не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються статтею 199 СК України. Тобто витрати на навчання мають сплачуватися шляхом перерахування аліментів, а не через процедуру відшкодування додаткових витрат на утримання дитини.
З таким висновком погоджується апеляційна інстанція, оскільки він ґрунтується на Законі, відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить наявним доказам та матеріалам справи. 
Між сторонами виник спір з приводу стягнення додаткових витрат на повнолітню дочку, яка навчається.
Як на підставу позовних вимог про стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину,   ОСОБА_1  вказувала на те, що витрати на навчання доньки є в розумінні ст. 185 СК України додатковими витратами, а тому відповідачу потрібно наперед сплатити половину вартості навчання доньки в сумі 48000,00 грн.
Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Отже, передбачено, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові.
Сімейний Кодекс України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. 
Відповідно до положень ст. 6  СК України правовий статус дитини має особа до досягнення  нею повноліття.
Виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат.  Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.
Статтею 199 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.
Законодавством непередбачено обов`язок батьків брати участь у додаткових витратах, що викликані особливими обставинами, на повнолітніх сина чи дочку, тобто на осіб, які зберігають статус дітей по відношенню до своїх батьків в соціальному розумінні їх взаємовідносин, але втрачають даний статус з моменту досягнення ним повноліття з юридичної точки зору.
Судом першої інстанції встановлено, що донька сторін ОСОБА_3 , яка навчається є повнолітньою.
Тому, у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила статті 185 СК України не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу.
Саме такі правові висновки висловлені в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року № 6-1296цс15 та Верховного Суду у постанові № 701/1299/16-ц від 20.06.2018.
На різну правову природу додаткових витрат Верховний Суд України вказує також і в п. 18 Постанови Пленуму «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3, від 15 травня 2006 року.
У відзивах на позовну заяву та на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що добровільно сплатив половину вартості навчання доньки за перший навчальний рік та не заперечує платити в подальшому.
На переконання апеляційного суду, витрати на навчання дитини у вищому навчальному закладі для здобуття професійної освіти не відносяться до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини та регулюється іншою нормою матеріального закону, ніж статтею 185 СК України.
Відтак витрати, про які зазначає позивач, не є додатковими. Вони пов`язані з навчанням повнолітньої доньки, через яке вона не в змозі працювати і утримувати себе самостійно. На такий випадок Сімейний кодекс України передбачає стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, тобто періодичних платежів за умови, що батьки можуть надавати таке утримання (ст. 198 СК України).
Прийнявши до уваги зазначені вище обставини, а також вимоги законодавства, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що дані витрати є складовою частиною аліментів, а не додатковими витратами на дитину передбаченими положеннями  ст. 185 СК України, з цим висновком погоджується і апеляційний суд.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами та правильно застосував норми матеріального права, повно і всебічно дослідив матеріали та обставини справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги про те, що витрати на навчання доньки є в розумінні ст. 185 СК України додатковими витратами, тому відповідачу потрібно наперед сплатити половину вартості навчання доньки, не заслуговують на увагу, оскільки зазначені витрати не є витратами, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дітей, їх хворобою, каліцтвом тощо).
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.
Отже, суд вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, а відтак не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.
За таких обставин, наведені в апеляційній скарзі доводи з приводу порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до особистого тлумачення скаржником норм матеріального та процесуального закону.
Колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми процесуального права, які підлягають застосуванню, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване та справедливе судове рішення, яке відповідає вимогам процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що дана цивільна справа згідно п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову до суду. Критерій віднесення справи до малозначної (п.2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України) є автоматичною підставою віднесення справи до такої категорії.
На підставі викладеного, керуючись ст. 375, 381-384, ст. 389 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 12 жовтня 2020 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 22 грудня 2020 року.    

Головуючий                                                                 М.М. Якименко

Судді                                                                          О.В. Ковальчук

                                                                               Т.Б. Сало