ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/3149/19                                                    Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Кушнова А.О.
                                                                                                                          Суддя-доповідач: Шурко О.І.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 жовтня 2020 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                               Шурка О.І.,
суддів                                        Василенка Я.М., Оксененка О.М., 
при секретарі                               Коцюбі Т.М.,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення,- 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернулася до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної податкової служби у Київській області, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області №0041345406/660 від 12.03.2019 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені та з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог позивач просила скасувати рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області №0041345406/660 від 12.03.2019 року в частині нарахування пені на суму 23 319,57 грн.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2020 року позовні вимоги задоволено повністю. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині задоволених позовних вимог та прийняте нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що оскільки ГУ ДПС було перераховано надміру та/або помилково сплачені кошти в розмірі 9000,00 грн. на рахунок № 37197204021013 , отже, контролюючий орган мав всі законодавчо визначені повноваження та підстави для винесення щодо позивача рішення від 12.03.2019 №0041345406/660 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного соціального внеску. Всі дії відповідача здійснені в межах чинного законодавства, у порядку та у спосіб, ним передбачений.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що покладення на позивача надмірної пені у розмірі 23 319,57 грн. за, нібито, несвоєчасну сплату ЄСВ виникло саме за неправомірних дій фіскального органу, що є неналежним урядуванням.
Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, про що свідчить паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий Міським відділом № 1 Білоцерківського МУГУ МВС України в Київській області 28.05.1999.
Відповідно до свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 4475/10, виданого головою Київської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури на підставі рішення Київської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 23.03.2011 року №216, позивач має право на заняття адвокатською діяльністю.
12.03.2019 Головним управлінням ДФС у Київській області було прийнято рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску №0041345406, яким позивачу нараховано штраф у розмірі 9 045,27 грн. за несвоєчасну сплату єдиного соціального внеску за період з 01.05.2014 до 02.11.2018 та нараховано пеню у розмірі 23 319,57 грн. 
Вважаючи рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області №0041345406/660 від 12.03.2019 року в частині нарахування пені на суму 23 319,57 грн., позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом. 
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що позивачем, як платником сум ЄСВ, було виконано усі дії для виправлення допущених ним помилок при сплаті сум ЄСВ у 2016-2017 роках, при цьому, впливати на своєчасність перерахування сум ЄСВ на належні рахунки та проведені коригування недоїмки в ІКП контролюючого органу позивач не міг.
За наслідками перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, колегія суддів доходить наступних висновків.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Нормативно-правовим актом, який визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, є Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 8 липня 2010 року № 2464-VI.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VI, платник єдиного внеску, зокрема, зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
В силу п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 1 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VI визначено, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у п.п. 1 (крім абз. 7), 2, 3, 6, 7 і 8 ч. 1 ст. 4 цього Закону, - на суму нарахованої заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.
За приписами абзаців 1 та 2 ч. 8 ст. 9 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у п.п. 4 і 5 ч. 1 ст. 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.
При цьому платники, зазначені у п. 1 ч. 1 ст. 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Винятком є випадки, якщо внесок, нарахований на ці виплати, вже сплачений у строки, встановлені абзацом першим цієї частини, або за результатами звірення платника з органом доходів і зборів за платником визнана переплата єдиного внеску, сума якої перевищує суму внеску, що підлягає сплаті, або дорівнює їй. Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі. При цьому фактичним отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення) вважається отримання відповідних сум готівкою, зарахування на рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, отримання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей у рахунок зазначених виплат, фактичне здійснення з таких виплат відрахувань згідно із законодавством або виконавчими документами чи будь-яких інших відрахувань.
Відповідно до ч. 12 ст. 9 Закону № 2464-VI єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника. За наявності у платника єдиного внеску одночасно із зобов`язаннями із сплати єдиного внеску зобов`язань із сплати податків, інших обов`язкових платежів, передбачених законом, або зобов`язань перед іншими кредиторами зобов`язання із сплати єдиного внеску виконуються в першу чергу і мають пріоритет перед усіма іншими зобов`язаннями, крім зобов`язань з виплати заробітної плати (доходу).
У разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом (ч. 11 ст. 9 Закону № 2464-VI).
Відповідно до ч. 3 ст. 25 Закону № 2464-VI, суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.
На суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу (ч. 10 ст. 25 Закону № 2464-VI).
В силу п. 2 ч. 11 ст. 25 Закону № 2464-VI, податковий орган застосовує до платника єдиного внеску штрафні санкції за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску накладається штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум.
Нарахування пені, передбаченої цим Законом, починається з першого календарного дня, що настає за днем закінчення строку внесення відповідного платежу, до дня його фактичної сплати (перерахування) включно (ч. 13 ст. 25 Закону № 2464-VI).
Про нарахування пені та застосування штрафів, передбачених цим Законом, посадова особа податкового органу у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з Пенсійним фондом, приймає рішення, яке протягом трьох робочих днів надсилається платнику єдиного внеску. Порядок, строки та процедура оскарження вимоги про сплату єдиного внеску поширюються на оскарження рішень податкового органу щодо нарахування пені та застосування штрафів (ч. 14 ст.  25 Закону № 2464-VI).
Приписами ч. 4 ст. 25 Закону № 2464-VI визначено, що у разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.
Так, апелянт стверджує, що на підставі поданих річних звітів про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску та в автоматичному режимі ОСОБА_1 було проведено нарахування єдиного внеску за періоди з 2014-2018 рр. в яких встановлено несвоєчасну сплату ЄСВ відповідно до звітів про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску.
У зв`язку з несвоєчасною сплатою ЄСВ в 2014 та 2018 році контролюючим органом винесено рішення від 12.03.2019 №0041345406/660 про застосування до платника штрафних санкцій в сумі 9045,27 грн. та пені на суму 23319,57 грн.
Апелянт підкреслює, що платником податків було невірно заповнено платіжні доручення, що стало причиною незарахування сплачених коштів до інтегрованої картки платника та виникнення боргу, а в подальшому нараховані штрафні санкцій та пеню за несплату або несвоєчасну сплату єдиного внеску за період з 2014 по 2019.
З огляду на доводи апелянта, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що 04.03.2013 позивачем подано звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2012 рік на суму 8 286,40 грн. Сплачено ЄСВ у розмірі 8 286,40 грн. відповідно до банківської квитанції від 21.03.13 №ПН1094.
14.04.2014 позивачем подано звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2013 рік на суму 12 349,04 грн. Сплачено ЄСВ у розмірі 12 349,04 грн. відповідно до банківських квитанцій від 17.12.2014 № 84 на суму 5 000 грн., від 25.02.15 №0.0.354143679.1 на суму 2 800 грн., від 26.03.2015 №777903730 на суму 1 450 грн., від 01.07.2016 №ПН1015 на суму 3 150 грн.
22.04.2015 позивачем подано звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2014 рік  на суму 7 460,50 грн. Сплачено ЄСВ у розмірі 7 460, 50 грн. відповідно до банківської квитанції від 01.07.2016 №ПН 1022 на суму 7 883,75 грн.
27.04.2016 позивачем подано звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2015 рік на суму 10 482,01 грн. Сплачено ЄСВ у розмірі 10 482,01 грн. відповідно до банківських квитанцій від 01.07.2016 №ПН1025 на суму 1 800 грн., від 06.08.2017 №0.0.780696506.1 на суму 9 000 грн.
15.04.2017 позивачем подано звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2016 рік на суму 10 670 грн. Сплачено ЄСВ у розмірі 10 670 грн. відповідно до банківських квитанцій від 03.10.17 № 0.0.862808366.1 на суму 5 800 грн. та від 13.12.2017 №0.0.9148297769.1 на суму 5 000 грн. 
15.02.2018 позивачем подано звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2017 рік на суму 10 513,14 грн. Сплачено ЄСВ у розмірі 10 513,14 грн. відповідно до банківської квитанції від 12.06.2018 №0.0.1057655058.1 на суму 11 000 грн. 
Крім того, у зв`язку з внесеними 01.01.2018 змінами до Закону №2464-VІ щодо сплати ЄСВ щоквартально до 20 числа місяця, що настає за кварталом, у 2018 році позивачем сплачено ЄСВ відповідно до банківських квитанцій від 24.07.2018 №0.0.1092676280.1 на суму 2460, 00 грн. за 2 кв. 2018 року та від 02.11.2018 №0.0.1175470064.1 на суму 2600 грн. за 3 квартал 2018 року.
З банківських квитанцій також вбачається, що позивач у 2016-2017 роках сплатив суми ЄСВ у розмірі 21 833,95 грн. на інші бюджетні рахунки:
від 01.07.2016 №ПН 1022 на суму 7 883,75 грн. сплачено на рахунок №37199201011013, отримувач: ДПІ у Києво-Святошинському районі, банк одержувача: ГУ ДКСУ у Київській області, код отримувача 39471029, хоча сплату необхідно було здійснити на рахунок -3719720421013.
від 01.07.2016 № ПН1025 на суму 1 800 грн., сплачено на рахунок №37199201011013, отримувач: ДПІ у Києво-Святошинському районі, банк одержувача: ГУ ДКСУ у Київській області, код отримувача 39471029, хоча сплату необхідно було здійснити на рахунок - № 3719720421013 .
від 01.07.2016 №ПН1015 на суму 3 150 грн. сплачено на рахунок №37199201011013, отримувач: ДПІ у Києво-Святошинському районі, банк одержувача: ГУ ДКСУ у Київській області, код отримувача 39471029, хоча сплату необхідно було здійснити на рахунок - № 3719720421013 .
від 06.08.2017 №0.0.780696506.1 на суму 9 000 грн. сплачено на №37196205021013 Києво-Святошинської ОДПІ код 39471029, одержувач: ГУ ДКСУ у Київській області,  хоча сплату необхідно було провести на рахунок - 3719720421013 .
Відповідачем у вересні 2017 року подано дві заяви про перерахунок надміру або помилково сплачених коштів на суму 12833,75 грн. (згідно квитанцій від 01.07.2016 №ПН 1022 на суму 7883,75 грн., від 01.07.2016 №ПН1025 на суму 1800 грн., від 01.07.2016 №ПН1015 на суму 3150 грн.) та на суму 9000,00 грн. (згідно квитанції від 06.08.2017 №0.0.780696506.1 на суму 9000,00 грн.).
З інтегрованої картки платника позивача вбачається, що по єдиному внеску 20.09.2017 кошти за заявою позивача у сумі 12833,75 грн. були перераховані на належний бюджетний рахунок з відміткою у картці: «зараховано 20.09.2017 (12833.75) + Перерахування коштів з одного бюджетного рахунку на інший платіжне доручення № 109 від 20.09.2017».
Підставою для здійснення перерахунку коштів у сумі 12833,75 грн. з одного рахунку на інший вказаний висновок від 18.09.2017 №230, копію якого відповідачем надано до матеріалів справи (а.с.137).
Як вбачається з інтегрованої картки платника позивача по єдиному внеску кошти за заявою позивача у сумі 9000,00 грн. були перераховані протягом 2017-2019 років наступними платежами:
16.03.2018 перераховано з одного бюджетного рахунку на належний бюджетний рахунок суму 819,06 грн.  з відміткою у картці: «зараховано 16.03.2018 (819,06)+Перерахування коштів з одного бюджетного рахунку на інший Платіжне доручення №1 від 16.03.2018»;
19.03.2018 перераховано з одного бюджетного рахунку на належний бюджетний рахунок суму 819,06 грн. з відміткою у картці: «зараховано 19.03.2018 (819,06)+Перерахування коштів з одного бюджетного рахунку на інший Платіжне доручення №1/2 від 19.03.2018»;
11.04.2018 перераховано з одного бюджетного рахунку на належний бюджетний рахунок суму 819,06 грн. з відміткою у картці: «зараховано 11.04.2018 (819,06)+Перерахування коштів з одного бюджетного рахунку на інший Платіжне доручення №1/3 від 11.04.2018»;
12.06.2019 перераховано з одного бюджетного рахунку на належний бюджетний рахунок  суму 3736,32 грн. з відміткою у картці: «зараховано 12.06.2019 (3736,12)+Перерахування коштів з одного бюджетного рахунку на інший Платіжне доручення № 830 від 07.06.2019»;
14.06.2019 перераховано з одного бюджетного рахунку на належний бюджетний рахунок  суму 2806,70 грн. з відміткою у картці: «зараховано 14.06.2019 (2 806,70)+Перерахування коштів з одного бюджетного рахунку на інший Платіжне доручення №1007 від 14.06.2019».
Відтак, на день подання позову позивачем було проведено перерахунок сум ЄСВ у повному обсязі на суму 21833,95 грн.
Матеріали справи свідчать про те, що сплачені позивачем на підставі вказаних вище квитанцій суми ЄСВ були сплачені на відповідні бюджетні рахунки за кодом - 3719, що в свою чергу свідчить про дотримання позивачем обов`язку щодо сплати ЄСВ.
При цьому, з наведеного перерахування відповідачем вищевказаних сплачених сум ЄСВ у 2016-2017 роках на загальну суму 21 833,95 грн. з одного бюджетного рахунку на інший тривало впродовж 2017-2019 років, на протязі яких за позивачем в його інтегрованій картці по єдиному соціальному внеску обліковувався борг з ЄСВ та здійснювалось нарахування пені на вказані вище суми ЄСВ.
Відповідно до п. 5 Порядку зарахування у рахунок майбутніх платежів єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування або повернення надміру та/або помилково сплачених коштів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 16.01.2016 №6 (надалі - Порядок) передбачено, що повернення коштів здійснюється у випадку помилкової сплати сум єдиного внеску та/або застосованих фінансових санкцій на невідповідний рахунок 3719.
Згідно пп. 7, 8, 9 Порядку передбачено, що у разі надходження Заяви про повернення Коштів з рахунку 3719 підрозділ органу доходів і зборів, на який покладено функцію адміністрування єдиного внеску, у строк не більше ніж десять робочих днів з дати реєстрації Заяви проводить перевірку наданої Платником інформації.
Відтак, відповідач зобов`язаний був провести перерахунок помилково сплачених коштів у розмірі 21 833,75 грн. не пізніше 17 днів від дня подання позивачем відповідної заяви.
Судом першої інстанції також встановлено, що заява про перерахунок надміру або помилково сплачених коштів у сумі 9000,00 грн. подана позивачем до податкового органу 08.09.2017. 
Висновок № 230 про перерахування коштів на суму 9000,00 грн. на поточний бюджетний рахунок складений Києво-Святошинською ОДПІ 18.09.2017.
Втім, перерахування суми та коригування в інтегрованій картці позивача по єдиному соціальному внеску позивача відбулось 20.09.2017, що підтверджується матеріалами справи.
Позивачем подавалась заява про перерахунок надміру або помилково сплачених коштів у сумі 12833,75 грн., про що вказано у клопотанні відповідача від 22.10.2019.
Судом першої інстанції також встановлено, що перерахування сплачених коштів у сумі 12833,75 грн. з одного на інший рахунок відбувалось 16.03.2018 на суму 819,06 грн., 19.03.2018 на суму 819,06 грн.,  11.04.2018 на суму 819,06 грн., 12.06.2019 на суму 3736,32 грн., 14.06.2019 на суму 2806,70 грн.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що позивачем, як платником сум ЄСВ, було вчинено усі дії для виправлення допущених ним помилок при сплаті сум ЄСВ у 2016-2017 роках, в той час як впливати на своєчасність перерахування сум ЄСВ на належні рахунки та проведені коригування недоїмки в ІКП контролюючого органу позивач не мав можливості.
Колегія суддів зауважує, що штрафні санкції застосовуються у разі несплати (неперерахування) або несвоєчасної сплати (несвоєчасного перерахування) єдиного внеску, а не у випадку помилково сплачених сум єдиного внеску на невідповідний рахунок. Здійснення помилки під час перерахування узгодженої суми грошового зобов`язання до державного бюджету має кваліфікуватися як дія, хоча й помилкова. Відтак, дії, які не містять ознак бездіяльності платника податків при сплаті узгодженої суми грошового зобов`язання, не можуть слугувати підставою для застосування штрафів.
Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14 серпня 2018 року у справі №821/1897/17 та від 10 квітня 2020 року у справі № 821/844/17. 
Колегія суддів також враховує, що відповідачем не подано розрахунок нарахованої позивачу пені на суму 23319,57 грн., а також під час розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження висновків щодо несплати позивачем ЄСВ, що зумовило нарахування пені в сумі 23319,57 грн.
Відтак, вірним є висновок суду першої інстанції про протиправність оскаржуваного рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області №0041345406/660 від 12.03.2019 із скасуванням в частині нарахування пені на суму 23 319,57 грн.
Відтак, доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.
При цьому, судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      Шурко О.І.

Судді:                                                                                          Василенка Я.М.

                                                                                                    Оксененко О.М.