ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«19» жовтня 2020 року
м. Харків
справа № 2-609/10
провадження № 22ц/818/4722/20
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -         Котелевець А.В., Яцини В.Б.
за участю секретаря – Колосовської А.Р.
учасники справи: 
заявник – Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест»,
заінтересовані особи – Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представник заінтересованої особи – Балаклицький В.В., Петренко Н.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Люботинського міського суду Харківської області від 30 липня 2020 року в складі судді Малихіна О.О.
в с т а н о в и в:
У червні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест», заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про заміну стягувача у виконавчому листі.

Заява мотивована тим, що рішенням Люботинського міського суду Харківської області по справі №2-609/10 від 17 грудня 2010 року стягнуто солідарно зі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором №М-066-08-ФО-02 від 08 серпня 2008 року у сумі 12 096,64 доларів США, що є еквівалентом 95 683,22 грн, та 253 432,20 грн штрафних санкцій, а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 1700,00 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 120,00 грн.

Вказав, що дотепер виконавчий лист не перебуває на примусовому виконанні.

Зазначив, що 23 серпня 2019 року між ним та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого він набув, зокрема, право вимоги заборгованості за договором кредиту №М-066-08-ФО-02 від 08 серпня 2008 року.

Просив замінити стягувача Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» на його правонаступника – Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» у виконавчих листах №2-609/10, що видані Люботинським міським судом Харківської області щодо ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Ухвалою Люботинського міського суду Харківської області від 30 липня 2020 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Гефест» - задоволено; замінено стягувача Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» на його правонаступника – Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» у виконавчих листах №2-609/10, що видані Люботинським міським судом Харківської області відносно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_2 через представника подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Гефест» про заміну стягувача – відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що заміна сторони правонаступником може відбуватися лише у відкритому виконавчому провадженні, проте доказів того, що зазначені виконавчі листи взагалі перебували на примусовому виконанні, заявником не надано.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду – залишити без змін.

Ухвала суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивована тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», тому наявні підстави для заміни стягувача у виконавчому листі.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що заочним рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 17 грудня 2010 року в справі № 2-609/10 позов Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» - задоволено повністю та стягнуто солідарно зі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь банку в особі Філії «Слобожанське РУ» Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № М-066-08-ФО-02 від 08 серпня 2008 року в сумі 12 096,64 доларів США, що є еквівалентом 95 683,22 грн, та 253 432,20 грн штрафних санкцій, а також витрати по оплаті судового збору в сумі 1700,00 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 120,00 грн. Заочне рішення є чинним.

На виконання заочного рішення суду за заявою представника позивача видано виконавчі листи, які отримано представником Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в приміщенні суду 21 грудня 2010 року, що підтверджується розпискою (а. с. 55).

23 серпня 2019 року між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Гефест» укладено договір про відступлення права вимоги, за яким товариство набуло право грошової вимоги щодо боржників Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит».

Згідно пункту 2 договору про відступлення права вимоги новий кредитор в день укладення цього Договору набуває усі права кредитора за основними договорами, включаючи: право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами, сплати боржниками грошових коштів, сплати процентів, вказаних у додатку №1 до цього договору, та сплати штрафних санкцій у розмірах, передбачених основними договорами (а. с. 4-5). 

З витягу з реєстру боржників, додатку №1 до договору відступлення права вимоги від 23 серпня 2019 року вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Гефест» набуло право вимоги заборгованості за кредитним договором № М-066-08-ФО-02 від 08 серпня 2008 року до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (а. с. 3).

Як вбачається із відомостей з Автоматизованої системи виконавчих проваджень станом на 17 липня 2020 року щодо ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відсутні будь-які виконавчі провадження, стягувачем у яких є Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (а. с. 16-18).

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного  Суду України  № 5-рп/2013  від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. 

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

Згідно частин 1, 2, 5  статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на корись чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

У разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

У разі якщо сторона виконавчого провадження змінила найменування (для юридичної особи) або прізвище, ім`я чи по батькові (для фізичної особи), виконавець, за наявності підтверджуючих документів, змінює своєю постановою назву сторони виконавчого провадження.

Згідно частини 1 статті 55 ЦПК України, у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Під процесуальним правонаступництвом у виконавчому провадженні слід розуміти заміну однієї зі сторін (стягувача або боржника) з переходом прав та обов`язків від правопопередників до іншої особи (правонаступника), що раніше не брали участі у виконавчому провадженні.

Підставами правонаступництва є смерть громадянина, що був стороною виконавчого провадження, оголошення його померлим, реорганізація юридичної особи, відступлення права вимоги, переведення боргу (глава 47 ЦК України).

Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514  цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

Відповідно до частини першої, другої, п`ятої статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.

За змістом статті 512 ЦК України, статті 442 ЦПК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником.

Виходячи з системного аналізу статей 512, 514 ЦК України, статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» з урахуванням положень статті 442 ЦПК України, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі, бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача.

Вищевикладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 20 листопада 2013 року № 6-122цс13, а також у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 711/10368/2012 (провадження № 61-11549св19), від 27 листопада 2019 року у справі № 496/2685/13-ц (провадження № 61-29966св18).

Отже, підставою для заміни сторони виконавчого провадження, тобто процесуального правонаступництва, є наступництво у матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах.

Таким чином, заміна сторони виконавчого провадження її правонаступником може відбуватися як при відкритому виконавчому провадженні, так і при відсутності виконавчого провадження, тобто може бути проведена на будь-якій стадії процесу.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін. Зміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається на стадії виконання судового рішення, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин.

За таких обставин, звернення правонаступника кредитора із заявою про надання йому статусу стягувача відповідає змісту статей 512, 514 ЦК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження».

Вибуття первісного кредитора і заміна його новим не скасовує обов`язковості виконання рішення суду. При цьому, реалізувати право на примусове стягнення присуджених судом сум можливо лише шляхом заміни сторони стягувача у виконавчому провадженні, оскільки новий кредитор, без вирішення питання про заміну сторони у зобов`язанні, не має права звернутись до органу виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення суду, позбавлений процесуальної можливості ставити питання про відкриття виконавчого провадження та вчиняти інші дії згідно із Законом України «Про виконавче провадження».

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 05 грудня  2018 року у справі № 643/4902/14-ц (провадження № 61-26197св18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 201/8548/16-ц (провадження № 61-16059св18), від 15 серпня 2018 року у справі № 190/2119/14-ц (провадження № 61-20171св18) та від 15 травня 2019 року у справі № 370/2464/17 (провадження № 61-39193св18).

Встановивши, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Гефест» просив замінити стягувача у виконавчому листі,  що відповідає вимогам частини п`ятої статті 442 ЦПК України, суд першої інстанції правильно зазначив,  що у даній справі відбулось передання кредитором своїх прав іншій особі за договором відступлення права вимоги, яке є правонаступництвом, і правонаступник кредитора має право звертатись до суду із заявою про заміну сторони стягувача  у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 та пояснення його представника в суді апеляційної інстанції щодо того, що заміна сторони правонаступником може відбуватися лише у відкритому виконавчому провадженні, є необґрунтованими, оскільки заміна сторони виконавчого провадження (у виконавчому листі) її правонаступником може відбуватися як при відкритому виконавчому провадженні, так і при відсутності виконавчого провадження, тобто, може бути проведена на будь-якій стадії процесу. Без заміни сторони виконавчого провадження (у виконавчому листі) правонаступник позбавлений процесуальної можливості ставити питання про відкриття виконавчого провадження та вчиняти інші дії згідно із Законом України «Про виконавче провадження».

Крім того, норма статті 442 ЦПК України має імперативний характер, оскільки у ній прямо визначено правило поведінки, а саме право замінити сторону виконавчого провадження, а не замінювати сторону виконавчого провадження лише у відкритому виконавчому провадженні чи за інших обставин.

Відповідні висновки викладено у постановах Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року у справі  № 2/581/10, провадження № 61-1454св19; Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2020 року у справі № 2029/2-2180/11, провадження 61-4475св20.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі щодо того, що він не був повідомлений про розгляд справи та ухвалення заочного рішення суду, не можуть бути взяті до уваги, оскільки він не звертався до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення суду з цих підстав. Про розгляд заяви про заміну стягувача ОСОБА_2 повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про отримання ним судової повістки (а. с. 27).

Отже, постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення заяви про заміну стягувача у виконавчому листі.

Оскільки ухвалу суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для її зміни або скасування не вбачається. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

У зв`язку з тим, що апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, підстави для розподілу судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції відсутні. 

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1. ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Ухвалу Люботинського міського суду Харківської області від 30 липня 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                  І.В. Бурлака

Судді                                                                 А.В. Котелевець

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 19 жовтня 2020 року.