УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 683/1081/19
Провадження № 22-ц/4820/1952/20
Категорія: 19.27
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
17 грудня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Корніюк А.П. (суддя – доповідач), П`єнти І.В.,Талалай О.І.
секретар судового засідання Гриньова А.М.

розглянув в порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №683/1081/19 за апеляційною скаргою АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 14 вересня 2020 року (суддя Давидюк О.І.) у справі за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд
в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (далі – Банк) вказувало, що ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, оформивши Заяву №б/н від 16.10.2014 та підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг (далі – Договір), що підтверджується підписом у заяві. Позивач зазначав, що ним були виконані свої зобов`язання за Договором в повному обсязі, тоді як відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, у зв`язку із чим виникла заборгованість, що станом на 19.03.2019 року складає 15686,15 грн., з яких: 5370,13 грн. – заборгованість за тілом кредиту; 3079,36 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. – заборгованість за нарахованими відсотками; 5063,51 грн. – нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 950 грн. – пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. – штраф (фіксована частина), 723,15 грн. – штраф (процентна складова). Зважаючи на викладене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 15686,15 грн. заборгованості за кредитним договором №б/н від 16.10.2014 та судові витрати.
Заочним рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 14 вересня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором від 16.10.2014, яка утворилась станом на 19.03.2019 в сумі 5370 грн. 13 коп. В решті позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.
Не погоджуючись із цим рішенням суду в частині відмови у позові, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в апеляційній скарзі просить скасувати зазначене рішення в цій частині та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог Банку. Апелянт вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині прийнято без повного всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням судом норм процесуального та матеріального права. Так, на думку апелянта, виписка по рахунку є належним та допустимим доказом, що підтверджує факт отримання кредитних коштів відповідачем, факт видачі кредитної картки, факт користування відповідачем кредитними коштами та часткове виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором. Апелянт вказує, що встановивши надання Банком кредиту відповідачу та не повернення його останнім, суд першої інстанції не мав підстав відмовляти у стягненні частини заборгованості за простроченим тілом кредиту. Крім того, апелянт посилається на висновки, що викладені у постанові Верховного Суду від 08.07.2019 по справі №923/760/18, від 06.02.2018 по справі №755/2720/16, від 10.04.2019 року по справі №356/1635/16-ц, від 28.03.2019 року по справі №428/2873/17, від 06.02.2018 року по справі №755/2720/16-ц, від 17.04.2019 року по справі №666/388/16-ц, що помилково не були враховані судом першої інстанції, які стосуються обставин визнання неукладеним кредитного договору; що Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та Правила були чинними під час укладення договору. Апелянт вказує, що враховуючи наявність між сторонами договірних кредитних правовідносин, передбачений розмір процентів за користування кредитними коштами за передбачену договором відповідальність у вигляді нарахування пені, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості за відсотками, пені та штрафу, що не відповідає дійсним обставинам справи та вимогам законодавства.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Справа розглядається в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Положеннями ч. 2 ст.247ЦПК України передбачено, що у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Як вбачається із апеляційної скарги, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» оскаржує заочне рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 14 вересня 2020 року в частині відмови у позові щодо стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, пені і штрафу. В решті рішення сторонами не оскаржується, а тому в апеляційному порядку не переглядається.
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Згідно положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржуване рішення в частині відмови у стягненні заборгованості за простроченим тілом кредиту, пені і штрафу відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України.
Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що факт укладення між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» і  ОСОБА_1  кредитного договору від 16.10.2014 підтверджується письмовою Анкетою - заявою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, підписаною уповноваженою банком особою та відповідачем, відповідно до якої зазначається, що позичальник погоджується на те, що ця анкета – заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами складають із позичальником і банком договір про надання банківських послуг. Позичальник також зазначив, що ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг та погоджується з ними і зобов`язується виконувати Умови і Правила надання банківських послуг, а також регулярно самостійно знайомитися з їх змінами на сайті ПриватБанку (а.с. 8).
До кредитного договору Банк додав Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 9-24).
Звертаючись до суду, позивач посилався на те, що відповідач ознайомлений із Умовами та Правилами надання банківських послуг, що діяли на час підписання анкети-заяви, користувався картковим рахунком, використовуючи кредитні кошти і цим самим прийняв пропозицію Банку та уклав кредитний договір, що узгоджується із ч. 2 ст. 642 ЦПК України. Банк вказує, що у зв`язку із порушеннями ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором, у позивача виникло право дострокової вимоги щодо повернення всієї суми кредиту, що станом на 19.03.2019 становила 15686,15 грн. з яких: 5370,13 грн. – заборгованість за тілом кредиту; 3079,36 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. – заборгованість за нарахованими відсотками; 5063,51 грн. – нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 950 грн. – пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. – штраф (фіксована частина), 723,15 грн. – штраф (процентна складова).
Так, стягуючи з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом в розмірі 5370,13 грн., Старокостянтинівський районний суд виходив із доведеності факту отримання позичальником кредитних коштів в цьому розмірі та неналежного виконання останнім своїх кредитних зобов`язань.
В цій частині рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядається, оскільки учасниками справи не оскаржується.
Разом з тим, відмовляючи у стягненні з ОСОБА_1 заборгованості за простроченим тілом кредиту, суд першої інстанції виходив із недоведеності факту отримання відповідачем 3079,36 грн., адже розрахунок заборгованості за договором №б/н від 16.10.2014, що наданий АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не є належним доказом на підтвердження цих обставин.
Також, відмовляючи у пені і штрафах, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що відсутні правові підстави для їх стягнення із відповідача, адже Банком не надано належних та достатніх доказів того, що Умови та Правила надання банківських послуг в Приватбанку і Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», на які посилається Банк, є складовою укладеного між сторонами кредитного договору.
Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права і ці висновки суду узгоджуються з матеріалами справи.
Так, положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.
Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений.
Роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19).
Як вбачається із позовної заяви Банк, пред`являючи вимоги про стягнення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його вартості, зокрема пеню та штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та Правила надання банківських послуг в Приватбанку і Тарифи (а.с. 9-24) розумів ОСОБА_1 та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо сплати пені і штрафів та, саме в зазначеному у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку їх нарахування.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді анкети - заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 . Банком було дотримано вимог, що передбачені положеннями ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі останнім саме тих умов, які вважав узгодженими банк.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності і розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність законних підстав для стягнення із ОСОБА_1 пені та штрафів.
З огляду на вищенаведене, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права щодо невірного висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення із ОСОБА_1 пені та штрафів є такими, що не заслуговують на увагу.
Судова колегія вважає посилання апелянта на те, що із виписки прослідковується встановлення ОСОБА_1 кредитного ліміту, отримання кредитних коштів, користування ними і погашення кредитної заборгованості є такими, що не заслуговують на увагу, адже позивачем не надано суду зазначеного доказу, а доказування відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України не можуть ґрунтуватися на припущеннях.
Аргументи апеляційної скарги про те, що суд невірно оцінив в якості доказу Тарифи є безпідставними, адже судом першої інстанції у відповідності із вимогами ст. 89 ЦПК України дано оцінку Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і суд прийшов до вірного висновку, що саме цей доказ не підтверджує факту укладення між сторонами кредитного договору на умовах Тарифу з обслуговування кредитної карти саме «Універсальна, 55 днів пільгового періоду»: з базовою процентною ставкою – 2.5% (2,9% за тратами, здійсненими з01.09.2014, з 01.04.2015 – 3,6%); штраф за порушення строків платежів із будь-яким грошових зобов`язань – 500 грн. + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості 0,24% від загальної суми заборгованості. 
Оцінюючи твердження апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що прострочене тіло кредиту – це частина використаного кредитного ліміту або вся сума використаного кредитного ліміту, що на конкретну дату мало бути погашено відповідачем, але не погашено, або погашено частково і висновки суду щодо відмови у стягненні заборгованості по простроченому тілу кредиту є наслідком неповного дослідження судом доказів у справі, судова колегія вважає їх недоведеними.
Адже в силу вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ту обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом і відповідно до положень ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних зі вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Суд першої інстанції, оцінивши надані представником позивача докази, а саме: анкету – заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку від 16.10.2014, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розрахунки заборгованості, прийшов до вірного висновку про те, що позивачем в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України не доведено належними та достовірними доказами факт отримання ОСОБА_1 кредитних коштів у розмірі 8449,49 грн (5370.13 грн (заборгованість за тілом кредиту) +3079.36 грн (заборгованість за простроченим тілом кредиту) та не доведено правових підстав для стягнення із відповідача пені і штрафів.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачем не оспорювався кредитний договір в частині обов`язку сплати заборгованості за тілом кредиту та відсотків на законність судового рішення не впливають, адже по-перше: позивачем не заявлялися позовні вимоги про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості по відсоткам і, як вбачається із матеріалів справи, заборгованість по відсоткам станом на 19.03.2019 – 0,00грн (а.с. 2-7); по-друге: відсутність у справі заперечень ОСОБА_1 беззаперечно не свідчать про визнання останнім позовних вимог Банку.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано правові висновки Верховного Суду, що викладені в постановах від 08.07.2019 у справі №923/760/18, від 10.04.2019 року у справі №356/1635/16-ц, від 28.03.2019 року по справі №428/2873/17, від 06.02.2018 року по справі №755/2720/16-ц та від 17.04.2019 року по справі №666/388/16-ц є такими, що не заслуговують на увагу, адже Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява №28342/95, §61).
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява №17862/91, §31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява №20372/11, §65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява №20166/92, §36).
З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, тому суд першої інстанції при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин вірно врахував правові висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постанові від 03.07.2019 року по справі №342/180/17. 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, що підлягають застосуванню; повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку; правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, що відповідає вимогам матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 – 384 ЦПК України, суд 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.
Заочне рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 14 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України

Повне судове рішення складено 17 грудня 2020 року.

Судді                                                А.П. Корніюк
                                                       І.В. П`єнта
                                                       О.І. Талалай