ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7445/20 Справа № 199/8030/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Богун О. О. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року                колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Варенко О.П.,
суддів – Городничої В.С., Лаченкової О.В., 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2020 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Дніпропетровський завод прокатних валків», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Дніпропетровське обласне об`єднання профспілок, про стягнення частини невиплаченої заробітної плати, компенсації за її несвоєчасну виплату та моральної шкоди,
В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2019 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що він 02 грудня 2016 року був прийнятий на посаду механіка вальцемеханічного цеху Акціонерного товариства «Дніпропетровський завод прокатних валків». Згідно з наказом Акціонерного товариства «Дніпропетровський завод прокатних валків» від 2 грудня 2016 року № 84 «Про прийняття на роботу», йому встановлено 8 годинний робочий день та оплату праці у розмірі оклад (тарифна ставка) - 16,95 грн (3) за одну годину роботи та надбавку у розмірі - 22,60 грн (6) за одну годину роботи. Акціонерне товариство «Дніпропетровський завод прокатних валків» виплачувало йому встановлену надбавку своєчасно та в повному розмірі до січня 2019 року. 
В повідомленні на його ім`я про розмір отриманої заробітної плати за січень 2019 року з невідомих причин вказана надбавка була відсутня, також станом на день подання позовної заяви до суду відповідач продовжує її не виплачувати. 
З метою врегулювання спору він звертався до керівництва Акціонерного товариства «Дніпропетровський завод прокатних валків». Жодних повідомлень та роз`яснень стосовно невиплати надбавки він не отримував, тому вважає, що відповідачем порушено чинні норми законодавства України та позбавлено його частини доходу, виплата якого була погоджена сторонами при прийнятті на роботу в трудовому договорі. 
Згідно з розрахунком до стягнення з відповідача підлягає ненарахована та невиплачена надбавка у наступному розмірі: за січень 2019 року - 136 (кількість годин) * 22,60 = 3 073,60 грн; за лютий 2019 року - 112 (кількість годин) * 22,60 = 2 531,20 грн; за березень 2019 року - 150 (кількість годин) * 22,60 = 3 390 грн; за квітень 2019 року - 160 (кількість годин) * 22,60 = 3 616 грн; за травень 2019 — відпустка; за червень 2019 року - 151 (кількість годин) * 22,60 = 3 412,60 грн; за липень 2019 року - 136 (кількість годин) * 22,60 = 3 073,60 грн; за серпень 2019 року - 127 (кількість годин) * 22,60 = 2 870,20 грн.

Зважаючи на вищевикладене, просив стягнути з відповідача на його користь невиплачену частину заробітної плати в сумі 21 967,20 грн, компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати в сумі 92,79 грн, моральну шкоду в сумі 5 000,00 грн та судові витрати по справі.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.
Вирішено питання судових витрат.
В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, позивач просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача на його користь невиплачену частину заробітної плати в сумі 21 967,20 грн, компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати в сумі 92,79 грн, моральну шкоду в сумі 5 000,00 грн. 
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки змісту наказу (розпорядженню) № 84 від 02 грудня 2016 року про прийняття ОСОБА_1 на роботу, в якому встановлена виплата надбавки у розмірі 22,60 (6) грн; не в повній мірі з`ясував обставини справи та не встановив правомірність підстав нарахування та виплати позивачу премій за період з 02.12.2016 року по 30.06.2018 року. 
Зазначив про те, що відповідач не був зобов`язаний використовувати типову форму первинної облікової документації № П-1, затвердженої наказом Держкомстату України від 05.12.2008 № 489, мав право на власний розсуд внести зміни в її певні розділи та замість реквізитів відносно надбавки міг зазначити відомості про премію. 
Позивач посилався на те, що на момент його працевлаштування в АТ ДЗПВ діяло Положення про надбавки, яке потім було скасовано, про що він не був повідомлений. 
Відповідач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. 
Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав:
Відповідно до вимог ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Судом встановлено, що згідно з наказом (розпорядженням) № 84 від 02.12.2016 року про прийняття на роботу, ОСОБА_1 було прийнято на роботу до ВМЦ ПАТ ДЗПВ на посаду «механік» на невизначений строк (а.с.11, том 1).
Згідно з ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 2 Закону України «Про оплату праці», основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. 
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 15 Закону, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом.
Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті.
Так, відповідно до 3.4. Колективного договору ПАТ ДЗПВ, роботодавець зобов`язується здійснювати оплату праці та матеріальне стимулювання працівників підприємства (розміри надбавок, премій, винагороду та інших компенсаційних та гарантованих виплат) відповідно до розроблених та узгоджених з Профспілковим комітетом положеннями (а.с 67-70, том 1).
Звертаючись до суду з позовом до відповідача, ОСОБА_1 посилається на те, що наказом Акціонерного товариства «Дніпропетровський завод прокатних валків» від 2 грудня 2016 року № 84 «Про прийняття на роботу», йому встановлено 8 годинний робочий день та оплату праці у розмірі оклад (тарифна ставка) - 16,95 грн (3) за одну годину роботи та надбавку у розмірі - 22,60 грн (6) за одну годину роботи, однак виплату останньої відповідач припинив з січня 2019 року. 
Між тим, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази про наявність положення про виплату працівникам АТ ДЗПВ надбавок.
Матеріали справи не містять жодних належних доказів про існування у АТ ДЗПВ службових записок про встановлення працівникам ВМЦ коефіцієнта надбавок з серпня 2018 року по серпень 2019 року; наказів про зняття з механіка ВМЦ ОСОБА_1 коефіцієнта встановленої надбавки заробітної плати за січень - серпень 2019 року; положення про надбавки, яке діяло на протязі 2017-2018 років до введення Тимчасового положення про преміювання, яке затверджено АТ «Дніпропетровський завод прокатних валків» та почало діяти з січня 2019 року.
Згідно листу-повідомленню АТ ДЗПВ від 19.11.2019 року (а.с.137-138, том 1), в АТ ДЗПВ відсутній такий вид виплат працівникам як надбавка у період з 2017 по 2019 роки, жодного положення про надбавки протягом 2017-2019 на АТ ДЗПВ не приймалось, не затверджувалося та не діяло; надбавки у період з серпня 2018 року по серпень 2019 року не встановлювалися та не сплачувалися, у зв`язку із відсутністю такого виду виплат працівникам АТ ДЗПВ.
Зі змісту розрахункових листів встановлено, що за період з листопада 2018 року по серпень 2019 року, позивачу додаткова заробітна плата як надбавка не сплачувалась.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог. 
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої не надав належної оцінки змісту наказу (розпорядженню) № 84 від 02 грудня 2016 року про прийняття ОСОБА_1 на роботу, в якому встановлена виплата надбавки у розмірі 22,60 (6) грн, не можуть бути прийняті судом до уваги з огляду на наступне.
Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Згідно зі ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
       Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно матеріалам справи, наказ (розпорядження) № 84 від 02 грудня 2016 року про прийняття на роботу ОСОБА_1 є типовою формою №П-1, затвердженою наказом Держкомстату України від 05.12.2008 № 489, якою передбачений лише такий реквізит як «надбавка» та не передбачений такий реквізит як «премія».
У наказі у графі «надбавка за» типової форми наказу зазначені лише цифри «22,60 (6)», й не зазначено, що це є «22,60 грн за одну годину роботи», як про це зазначає позивач, при цьому під таким внутрішньообліковим шифром у розрахункових листках АТ ДЗГІВ позначено премію працівнику підприємства, яка виплачувалася позивачу, а не надбавка (а.с. 28-35, 81-82).
Зазначена графа типової форми наказу не передбачає визначення надбавки у конкретній грошовій сумі (у разі якщо така надбавка сплачується), а передбачає зазначення умови виплати надбавки (тобто за яку роботу або за яких умов виконання роботи сплачується надбавка) та її розмір у відсотках.
Відповідно ні умови, необхідні для виплати надбавки, ні розмір надбавки у наказі не зазначені.
Розрахункових листів, які б містили інформацію про виплату позивачу у певний період часу, з моменту працевлаштування, будь-яких надбавок, матеріали справи не містять.
Відповідно до статті 15 Закону України «Про оплату праці», форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами.
Згідно п.3.4. Колективного договору ПАТ ДЗПВ, роботодавець зобов`язується здійснювати оплату праці та матеріальне стимулювання працівників підприємства відповідно з розробленими та узгодженими з Профспілковим комітетом положеннями.
Матеріали справи не містять жодного Положення про виплату працівникам АТ ДЗПВ надбавок у період, зазначений позивачем.
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини справи та не встановив правомірність, підставу нарахування та виплату позивачу премій за період з 02.12.2016 року по 30.06.2018 року, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки правомірність нарахування такої не є предметом позову у даній справі.
Посилання в апеляційній скарзі позивача на те, що відповідач не був зобов`язаним використовувати типову форму первинної облікової документації №П-1, затверджену наказом Держкомстату України від 05.12.2008 № 489 та мав право на власний розсуд внести зміни в її певні розділи, не можуть бути прийняті до уваги з огляду на наступне.
Відповідно до п.1 наказу Державного комітету статистики України від 05.12.2008 №489, типова форма первинної облікової документації №П-1 «Наказ (розпорядження) про прийняття на роботу» затверджується та вводиться в дію з 1 січня 2009 року як типова форма первинної облікової документації підприємств, установ, організацій.
Тобто, дія наказу розповсюджується на всі підприємства, установи, організації та є обов`язковою, а органи статистики здійснюють методологічне керівництво застосуванням типових форм первинної облікової документації, затверджених цим наказом та мають довести до відома респондентів інформацію щодо затвердження типових форм первинної облікової документації.
Доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що на момент його працевлаштування в АТ ДЗПВ діяло Положення про надбавки, яке потім було скасовано, про що він не був повідомлений, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки існування на підприємстві Положення про надбавки, дія якого розповсюджувалася на позивача та здійснення останньому виплат таких надбавок, належними доказами не підтверджено. 
Інші доводи апеляційної скарги позивача не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів відповідно до ч.3 ст.389 ЦПК України. 

Головуючий О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова