ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/25083/19                                                                             Суддя першої інстанції: Шевченко Н.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  15 жовтня 2020 року                                                                                      м. Київ
          
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
          головуючого судді                        - Горяйнова  А.М.,
          суддів                                            - Костюк Л.О. та Чаку Є.В.,
          за участю секретаря                     - Король Ю.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Держгеокадастру у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 квітня 2020 року, яке ухвалене в порядку письмового провадження, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у м. Києві, за участю третіх осіб - Київської міської ради, Департаменту земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та ОСОБА_1 , про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому просив скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:79:500:0100, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у м. Києві скасувати запис в Державному земельному кадастрі та поземельній книзі про державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:79:500:0100, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 квітня 2020 року адміністративний позов задоволено у повному обсязі.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду від 07 квітня 2020 року та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставин, що мають значення для справи та порушив норми матеріального і процесуального права. Скаржник зазначає, що державний реєстратор під час реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:79:500:0100 діяв на підставі, у межах повноважень та спосіб, що передбачені законом. Також відповідач зазначає, що на момент виникнення спірних правовідносин у нього були відсутні відомості чи судові рішення, якими встановлено вину ОСОБА_1 у нездійсненні реєстрації речових прав. Крім того відповідач наголошує на тому, що цей спір має ознаки приватноправового спору, оскільки оскаржуваним реєстраційним діям передує спір між його учасниками, а саме - між ОСОБА_2  та ОСОБА_1 щодо права на земельну ділянку.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, третя особа - ОСОБА_1 також подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду від 07 квітня 2020 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість та незаконність. Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач зловживає своїм процесуальним правом на звернення до суду, адже подав декілька позовних заяв до одного й того ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав. ОСОБА_1 також стверджує, що задоволення заявлених ОСОБА_2 позовних вимог призведе до порушення його цивільних прав на земельну ділянку, що виключає розгляд цього спору за правилами адміністративного судочинства. 
ОСОБА_2 подав відзиви на апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Держгеокадастру у м. Києві, у яких зазначив, що провадження у справі за його позовом було відкрите судом першої інстанції з дотриманням норм процесуального права, адже заявлені ним вимоги підлягають розгляду і вирішенню за правилами адміністративного судочинства, а наявність ухвал про відмову у відкритті провадження та про повернення раніше поданих позовних заяв - не є перешкодою для розгляду цього адміністративного позову. Також позивач зазначає, що Головне управління Держгеокадастру у м. Києві на підставі ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» зобов`язане було скасувати державну реєстрацію земельної ділянки за ОСОБА_1 , проте не вчинило таких дій. 
Крім того позивач зазначає, що апеляційна скарга від імені ОСОБА_1 була підписана особою, повноваження якої не підтверджені належними документами.
Головне управління Держгеокадастру у м. Києві подало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому підтримало доводи, наведені скаржником. Також відповідач, посилаючись на практику Верховного Суду, що викладена у постановах від 09 листопада 2018 року у справі № 825/334/16, від 16 грудня 2019 року у справі № 826/823/17 та від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, додатково звертав увагу суду на те, що адміністративний позов ОСОБА_2 підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства. 
Ухвалою суду від 19 серпня 2020 року було відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 квітня 2020 року.
Під час судового засідання представник скаржників підтримали апеляційній скарги та просили суд їх задовольнити з підстав, що викладені в них. 
Представник позивача в судовому засіданні заперечувала проти апеляційних скарг та просила суд відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, а підстави для його зміни чи скасування відсутні. 
Інші учасники справи - Київська міська рада та Департамент земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) були належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, проте явку свого представника у судове засідання не забезпечили та про причини неявки суду не повідомили. За таких обставин колегія суддів, керуючись ч. 2 ст. 313 КАС України, вирішила розглядати справу за відсутності представника зазначених осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг та відзивів на них, колегія суддів вважає необхідним апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Держгеокадастру у м. Києві задовольнити, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 квітня 2020 року - скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 , виходячи з такого.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що рішенням Київської міської ради від 16 березня 2006 року № 279/337 «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів відведення земельних ділянок в мікрорайоні Жуляни в Солом`янському районі м. Києва» ОСОБА_1 було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 розробив відповідний проект землеустрою, який було погоджено висновком Головного управління Держземагенства у м. Києві від 13 лютого 2015 року № 19-26-0.3-2211/2-15.
Головне управління Держземагенства у м. Києві 02 вересня 2016 року здійснило також державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0854 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та присвоїло їй кадастровий номер 8000000000:79:500:0100.
У подальшому Постійна комісія Київської міської ради з питань містобудування, архітектури та землекористування відхилила проект рішення Київської міської ради «Про передачу громадянину ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1 ». Відповідне рішення оформлене протоколом від 25 вересня 2018 року № 20/82.
Після прийняття рішення про відхилення проекту вказаного рішення Київської міської ради запис про державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:79:500:0100 скасований не був.
ОСОБА_2 , керуючись принципом мовчазної згоди, замовив у КП «Київський інститут земельних відносин» розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у АДРЕСА_1 , про що повідомив Київську міську раду шляхом подачі заяви-повідомленням від 18 березня 2019 року. 
Вказаний проект землеустрою у подальшому позивач подав до Головного управління Держгеокадастру у м. Києві для здійснення державної реєстрації земельної ділянки. 
Разом з тим відповідач повідомив ОСОБА_2 про те, що внести відповідні відомості до Державного земельного кадастру не вбачається можливим, оскільки за вказаною адресою зареєстровано земельну ділянку із кадастровим номером 8000000000:79:500:0100, площею 0,0854 га. Відповідні відомості про вказану земельну ділянку внесені до Державного земельного кадастру на підставі проекту землеустрою, розробленого на замовлення ОСОБА_1 .
Позивач вважає, що на час розгляду його заяви про державну реєстрацію земельної ділянки Головне управління Держгеокадастру у м. Києві зобов`язане було скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:79:500:0100 відповідно до абз. 10 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр». 
Оскільки такі дії не були вчинені Головним управлінням Держгеокадастру у м. Києві, ОСОБА_2 звернувся до суду із адміністративним позовом. 
Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що згідно з протоколом від 25 вересня 2018 року № 20/82 Постійною комісію Київської міської ради з питань містобудування, архітектури та землекористування було відхилено проект рішення Київської міської ради «Про передачу громадянину ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1 ». Докази того, що ОСОБА_1 повторно звертався до Київської міської ради протягом року для вирішення питання стосовно здійснення реєстрації речового права на земельну ділянку, а також докази оскарження рішення, що оформлене протоколом від 25 вересня 2018 року № 20/82, до суду не надані.
У зв`язку з цим суд першої інстанції прийшов до висновку, що виникли підстави для скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 80000000000:79:500:0100, що прямо передбачені ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр». 
Крім того суд першої інстанції зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, адже між сторонами виник публічно-правовий спір. 
Колегія суддів не у повній мірі погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з таких підстав. 
У відповідності до ч. 1 ст. 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 791 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності.
Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.
Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.
Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.
Правові, економічні та організаційні основи діяльності у сфері Державного земельного кадастру визначає Закон України «Про Державний земельний кадастр», а процедуру та вимоги щодо ведення Державного земельного кадастру - Порядок ведення Державного земельного кадастру, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051 (далі - Порядок).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок - у випадках, визначених статтею 791 Земельного кодексу України, при їх формуванні. Державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку.
У межах цієї справи розглядаються вимоги ОСОБА_2 про скасування державної реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:79:500:0100, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Водночас правомірність рішення Головного управління Держземагенства у м. Києві від 02 вересня 2016 року про державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0854 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 на підставі розробленого ОСОБА_1 проекту землеустрою та про присвоєння їй кадастрового номеру 8000000000:79:500:0100 ОСОБА_2 .
Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що підстави для скасування державної реєстрації земельної ділянки виникли у майбутньому, а саме - ОСОБА_1 протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки не зареєстрував речове право на неї з власної вини. 
Отже, предметом доказування у цій справі є наявність чи відсутність у Головного управління Держземагенства у м. Києві встановленого законом обов`язку скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:79:500:0100, а предметом перевірки - наявність чи відсутність ознак протиправної бездіяльності відповідача щодо невчинення таких дій.
Встановлення судом протиправної бездіяльності Головного управління Держземагенства у м. Києві щодо неприйняття рішення про скасування державної реєстрації вказаної земельної ділянки є обов`язковою передмовою для задоволення позовних вимог, що заявлені ОСОБА_2 .
Правові підстави для скасування державної реєстрації земельної ділянки державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, визначені у ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр». Згідно з вказаною нормою права державна реєстрація земельної ділянки скасовується у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника; ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.
Положеннями п. 114 Порядку також передбачено, що державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі:
1) поділу чи об`єднання земельних ділянок - на підставі заяви про державну реєстрацію земельних ділянок, які утворилися в результаті такого поділу чи об`єднання;
2) коли протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстроване з вини заявника, - на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до зазначеного Реєстру.
Зазначені норми права вказують на те, що однією з підстав скасування державної реєстрації земельної ділянки державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, є відсутність реєстрації права власності на земельну ділянку протягом року з дня здійснення її державної реєстрації в Державному земельному кадастрі. Обов`язковою умовою є те, що реєстрацію права власності не здійснено з вини заявника. 
Такий висновок відповідає також правовій позиції Верховного Суду, що викладена у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 826/4542/18, яка полягає у тому, що підстава для скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі виникає у разі, коли протягом одного року з дня здійснення такої реєстрації заявником не зареєстровано речове право на відповідну земельну ділянку з його вини. Вина заявника як кваліфікаційна ознака для вчинення такої реєстраційної дії може бути як у формі дії, так і бездіяльності, тобто може передбачати активну чи пасивну поведінку особи.
Матеріалами справи підтверджується, що реєстрацію речового права на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:79:500:0100 протягом року з дня її державної реєстрації - 02 вересня 2016 року проведено не було. 
Зазначена обставина підтверджується довідкою Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 07 лютого 2019 року. Вказану довідку надав ОСОБА_2 разом із адміністративним позовом.
У свою чергу Головне управління Держземагенства у м. Києві належить до переліку державних органів, передбачених ч. 3 ст. 32 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яким у зв`язку із здійсненням ними повноважень, визначених законом, надається безпосередній доступ до Державного реєстру прав у порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.
Натомість механізм перевірки державним кадастровим реєстратором наявності вини заявника у нездійсненні реєстрації речового права на земельну ділянку законом не визначений. 
Так, ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» встановлює лише підстави для скасування державної реєстрації земельної ділянки державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію.
Положення ч. 3 ст. 5 вказаного Закону передбачають, що порядок ведення Державного земельного кадастру визначається Кабінетом Міністрів України.
Згідно з пп. 2 п. 114 Порядку державна реєстрація земельної ділянки скасовується державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі коли протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстроване з вини заявника, - на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до зазначеного Реєстру.
Іншого механізму для реалізації державним кадастровим реєстратором свого повноваження на скасування реєстрації земельної ділянки, на яку протягом року не зареєстроване право власності - Порядок не визначає. 
Колегія суддів враховує, що інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не є достатньою для виявлення умов, з якими абз. 3 ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» та пп. 2 п. 114 Порядку пов`язує можливість скасування державної реєстрації земельної ділянки. 
Відомості з Державного реєстру речових прав надають можливість перевірити факт державної реєстрації речового права на земельну ділянку, однак не є такими, що вказують на наявність чи відсутність вини заявника у тому, що відповідне право не було зареєстроване протягом року з дня державної реєстрації земельної ділянки. 
Повноваженнями, тобто правами чи обов`язками, щодо вчинення додаткових дій, спрямованих на з`ясування вказаної обставини, у тому числі шляхом направлення запитів заявнику чи органу, який видав дозвіл на розроблення проекту землеустрою, державний кадастровий реєстратор не наділений законом. 
Верховний Суд під час розгляду справи № 826/4542/18 також дійшов до висновку про те, що жодною нормою чинного законодавства на органи Держгеокадастру не покладено обов`язку звертатися із запитом до заявника для з`ясування причин відсутності державної реєстрації речового права на земельну ділянку протягом одного року з дня реєстрації земельної ділянки.
За відсутності встановленого законом порядку з`ясування державним кадастровим реєстратором причин нездійснення заявником реєстрації речового права на земельну ділянку протягом року, правові підстави для визнання протиправною бездіяльності Головного управління Держземагенства у м. Києві щодо не скасування державної реєстрації земельної ділянки земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:79:500:0100 згідно з абз. 3 ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» та пп. 2 п. 114 Порядку - відсутні.
Колегія суддів також враховує, що в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_2 звертався до відповідача із заявою про скасування державної реєстрації земельної ділянки земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:79:500:0100. Докази направлення Головному управлінню Держземагенства у м. Києві самостійно зібраних позивачем документів, які б вказували на причини нездійснення заявником реєстрації речового права на вказану земельну ділянку, в матеріалах справи також відсутні. 
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 відсутні. 
Перевіряючи обґрунтованість доводів апеляційних скарг про те, що позовна заява ОСОБА_2 не підлягала розгляду в порядку адміністративного судочинства, колегія суддів враховує, що відповідності до   ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За змістом ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах.
У свою чергу публічно-правовим спором, згідно з п. 2 ч. 1   ст. 4 КАС України, є спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
Ознаки публічно-правового спору викладені, зокрема у постанові Великої Палати Верхового Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 463/6961/18, відповідно до якої публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, у яких виник спір. 
Під владними управлінськими функціями, що здійснюються на основі законодавства, згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, що викладений у постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 420/3453/19, слід розуміти будь-які владні повноваження в рамках діяльності держави чи місцевого самоврядування, що не належать до законодавчих повноважень чи повноважень здійснювати правосуддя.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Вирішуючи питання про визначення юрисдикції цього спору з урахуванням зазначених висновків Верховного Суду, колегія суддів враховує, що передумовою для звернення до суду з адміністративним позовом стало те, що Головне управління Держгеокарастру у м. Києві не виконало покладений на нього законом обов`язок щодо скасування реєстрації земельної ділянки, на яку протягом установленого строку не оформлено речове право.  
Згідно зі ст. 2 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державний земельний кадастр ведеться з метою інформаційного забезпечення органів державної влади та органів місцевого самоврядування, фізичних та юридичних осіб при: регулюванні земельних відносин; управлінні земельними ресурсами; організації раціонального використання та охорони земель; здійсненні землеустрою; проведенні оцінки землі; формуванні та веденні містобудівного кадастру, кадастрів інших природних ресурсів; справлянні плати за землю.  
Регулювання відносин, що виникають при веденні Державного земельного кадастру, відповідно до ст. 4 вказаного Закону, здійснюється відповідно до Конституції України, Земельного кодексу України, цього Закону, законів України «Про землеустрій», «Про оцінку земель», «Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність», «Про захист персональних даних», інших законів України та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.
Положеннями ч. 1 ст. 6, ч. 1 ст. 9  Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що ведення та адміністрування Державного земельного кадастру забезпечуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
За змістом ст. 24 вказаного Закону до повноважень державного кадастрового реєстратора центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить як здійснення державної реєстрації земельної ділянки, так і скасування державної реєстрації земельної ділянки.
Зазначені норми права у своїй сукупності вказують на те, що Головне управління Держгеокадастру у м. Києві є суб`єктом владних повноважень, на якого в особі державного кадастрового реєстратора покладені функції, зокрема щодо скасування державної реєстрації земельних ділянок у визначених законом випадках.  
Спірні правовідносини виникли саме у зв`язку з не здійсненням, на думку позивача, Головним управління Держгеокадастру у м. Києві владних управлінських функцій у відношенні земельної ділянки, щодо якої ним розроблено проект землеустрою. 
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що відповідач у таких правовідносинах діє саме як суб`єкт владних повноважень, а спір, що виник між сторонами у справі, підлягає розгляду та вирішенню за правилами адміністративного судочинства. 
Колегія суддів враховує, що критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є не лише суб`єктний склад правовідносин, а й предмет спору та характер спірних правовідносин.
Як раніше зазначалося, предметом спору є наявність чи відсутність ознак протиправної бездіяльності Головного управління Держземагенства у м. Києві, яка полягає у неприйнятті рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:79:500:0100. Характер спірних правовідносин також вказує на виникнення між учасниками справи саме публічно-правового спору, який стосується ведення Державного земельного кадастру. 
Колегія суддів наголошує на тому, що здійснення державної реєстрації земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номеру є складовими процесу формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Здійснення державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі є обов`язковою передумовою для проведення державної реєстрації речових прав на неї у майбутньому. Сама по собі державна реєстрація земельної ділянки не призводить до виникнення, зміни чи припинення права власності чи інших речових прав на земельну ділянку. 
За змістом ч. 2 ст. 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості про земельну ділянку в Державному земельному кадастрі включаються в себе інформацію про її власників (користувачів), проте лише у тому випадку, якщо речові права зареєстровані згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
У свою чергу підставою для набуття прав на земельну ділянку державної чи комунальної власності, згідно зі ст. 118 Земельного кодексу України, є відповідне рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.
Отже, внаслідок здійснення державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, особа, на замовлення якої розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не набуває права власності на неї.
Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладена в постанові від 13 лютого 2019 року справа № 820/688/17, адміністративні суди розглядають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору.
Колегія суддів також враховує, що в матеріалах справи відсутня інформація про набуття ОСОБА_2 чи ОСОБА_1 права власності чи іншого речового права на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до законодавства, яке діяло до запровадження процедури присвоєння земельним ділянкам кадастрового номеру. Також в матеріалах справи відсутні відомості про те, що на вказаній земельній ділянці розташоване нерухоме майно, яке належить ОСОБА_2 чи ОСОБА_1 на праві приватної власності. 
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що предмет спору за своїм характером не є приватноправовим, а перешкоди для розгляду справи в порядку адміністративного судочинства - відсутні. 
Головне управління Держгеокадастру у м. Києві, звертаючись до суду першої інстанції із клопотанням про закриття провадження у справі та в апеляційній скарзі, зазначало, що згідно з правовою позицію Верховного Суду цей спір не підсудний адміністративному суду. 
Відповідач посилався на позицію, що викладена у постановах від 09 листопада 2018 року у справі № 825/334/16, від 16 грудня 2019 року у справі № 826/823/17 та від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, помилково вважаючи, що вона стосується спірних правовідносин. 
Разом з тим спірні правовідносини у вказаних справах виникли за інших фактичних обставин, які й зумовили висновок Верховного Суду про неможливість вирішення спору в порядку адміністративного судочинства. 
Так, у справі № 825/334/16 спір виник щодо державної реєстрації земельної ділянки, на якій розташований будинок з належними до нього надвірними будівлями, придбаний позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 31 липня 1979 року № 1-6344. Рішеннями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 вересня 2012 року у справі № 6-27489св12 та від 20 листопада 2013 року у справі № 6-27479св13 встановлено, що позивач, придбавши нерухоме майно, розташоване на земельній ділянці площею 1000 кв.м., набув право користування і на цю земельну ділянку.
У справі № 826/823/17 позивачем була власник земельної ділянки (згідно з  Державним актом на право приватної власності на землю від 30 квітня 2002 року № 474), якій не присвоєно кадастровий номер. Позивачу було відмовлено у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру з тих підстав, що площа земельної ділянки співпадає на 12,295% з іншою земельною ділянкою. 
А в справі № 823/2042/16 звернення до суду було обумовлене тим, що позивач, звернувшись до відповідача із заявою про реєстрацію договору оренди земельної ділянки, дізнався, що державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на підставі якого за іншою особою вже було зареєстровано право оренди на таку ж земельну ділянку.
Отже, на визначення юрисдикції спорів у справах  № 825/334/16, № 826/823/17 та № 823/2042/16 вплинула саме наявність в учасників справи речових прав на земельну ділянку (її частину). 
У межах цієї справи наявності в ОСОБА_2 чи ОСОБА_1 речових прав на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:79:500:0100 чи її частину - не встановлено. 
У зв`язку з цим посилання Головного управління Держгеокадастру у м. Києві на правову позицію Верховного Суду у справах № 825/334/16, № 826/823/17 та № 823/2042/16 колегія суддів вважає необґрунтованими. 
Також судом не встановлено порушення норм процесуального права при вирішенні питання про відкриття провадження у справі. 
Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 293 КАС України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 294 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 294 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.
За правилами ч. 1 ст. 294 КАС України ухвала про відкриття провадження у справі не належить до переліку ухвал, які можуть бути оскаржені окремо від рішення суду, тому заперечення щодо такої ухвали було правомірно включені до апеляційної скарги на рішення суду від 07 квітня 2020 року. 
Скаржники зазначають, що ОСОБА_2 неодноразово звертався до Окружного адміністративного суду міста Києва із тотожними позовними заявами (справи № 640/18476/19, № 640/21287/19, № 640/21987/19, № 640/23281/19), за наслідками розгляду яких були постановлені ухвали про відмову у відкритті провадження у справі, а також ухвали про повернення позовної заяви у зв`язку з її відкликанням.
З огляду на положення ст. 45 та ч. 5 ст. 170 КАС України ОСОБА_1 вважає, що ОСОБА_2 зловживає процесуальними правами шляхом подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, а також шляхом подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями.
Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень ОСОБА_2 дійсно звертався до Окружного адміністративного суду міста Києва із тотожними позовними заявами до Головного управління Держгеокадастру у м. Києві, за результатами яких були постановлені:
-          ухвала суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 640/18476/19 про відмову у відкритті провадження у справі з тих підстав, що спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства;
          -          ухвала суду від 11 листопада 2020 року у справі № 640/21287/19 про повернення позовної заяви у зв`язку з її відкликанням;
          -          ухвала суду від 15 листопада 2020 року у справі № 640/21987/19 про відмову у відкритті провадження у справі з огляду на тотожність позовних вимог тим, які були заявлені у справі № 640/18476/19;
          -          ухвала суду від 07 грудня 2020 року у справі № 640/23281/19 про відмову у відкритті провадження у справі з тих підстав, що спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.
У відповідності до ч. 5 ст. 170 КАС України повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 45 КАС України з урахуванням конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню адміністративного судочинства, зокрема, подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин. 
Інших правових наслідків порушення позивачем обмеження, передбаченого ч. 5 ст. 170 КАС України, Кодекс адміністративного судочинства України не встановлює. 
Положення п. 2 ч. 2 ст. 45 КАС України також передбачають, що з урахуванням конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню адміністративного судочинства, зокрема, подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями.
Надаючи правову оцінку доводам ОСОБА_1 , колегія суддів враховує, що вчинення дій, передбачених п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 45 КАС України, не є безумовною підставою для висновку про зловживання процесуальними правами. Вирішуючи питання про можливість визнання таких дій зловживанням процесуальними правами, суд зобов`язаний врахувати конкретні обставини справи.
Враховуючи, що розгляд і вирішення заявлених ОСОБА_2 позовних вимог належить до юрисдикції адміністративних судів, колегія суддів приходить до висновку про те, що повторне звернення до суду, незважаючи на наявність ухвал про відмову у відкритті провадження за раніше поданими тотожними позовними заявами, не слід розцінювати як прояв зловживання процесуальними правами. Фактично позивач обрав найбільш ефективний, на його думку, спосіб реалізації свого права на доступ до правосуддя, а саме - звернувся до суду повторним адміністративним позовом, а не оскаржив відповідні ухвали в апеляційному порядку. 
Обставин, які б свідчили, що подання ОСОБА_2 декількох позовів мало на меті маніпуляцію автоматизованим розподілом справ між суддями, колегією суддів не встановлено. 
З огляду на викладене колегія суддів не погоджується із доводами ОСОБА_1 про зловживання ОСОБА_2 процесуальним правом на звернення до суду. 
Зазначені обставини у своїй сукупності вказують на те, що справа за адміністративним позовом ОСОБА_2 підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, однак заявлені ним позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. 
Доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 та Головного управління Держгеокадастру у м. Києві частково спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні суду від 07 квітня 2020 року та є підставою для його скасування. 
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення без додержання норм матеріального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Держгеокадастру у м. Києві задовольнити, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 квітня 2020 року - скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 ..
Керуючись ст.ст. 242, 238, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -      
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Держгеокадастру у м. Києві - задовольнити.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 квітня 2020 року - скасувати. 
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 - відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

          Головуючий суддя                                                                        А.М. Горяйнов                                                                 

Судді                                                                                            Л.О. Костюк          

                                                                                                    Є.В. Чаку    

Постанова складена у повному обсязі 22 жовтня 2020 року.