ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 грудня 2020 р.	Справа № 520/5609/2020	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Григорова А.М.,
Суддів: Чалого І.С. ,  Подобайло З.Г. ,
за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОЛІМЕРЛАЙФ" на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.06.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В., м. Харків, повний текст складено 25.06.20 року по справі № 520/5609/2020
          за позовом              Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОЛІМЕРЛАЙФ"  
          до              Державної служби України з безпеки на транспорту в особі Управління Укртрансбезпеки у Харківській області ,              Державної служби України з безпеки на транспорті                      
          про визнання протиправною та скасуваня постанови №172546 від 07.04.2020р.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Полімерлайф» (далі за текстом – заявник, суб`єкт господарювання, Товариство, ТОВ), у порядку адміністративного судочинства заявив вимогу про  скасування постанови Державної служби України  з безпеки на транспорті в особі Управління Укртрансбезпеки у Харківській області №172546 від 07.04.2020 р. Аргументуючи цю вимогу зазначив, що штраф протиправно накладений за відсутності події порушення.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 04.05.2020 відкрито спрощене провадження по даній справі.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 25.06.2020р. позов залишено без задоволення.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Товариством з обмеженою відповідальністю "ПОЛІМЕРЛАЙФ" подано апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийняте всупереч сталій практиці Верховного Суду, тому у справі прийнято незаконне та необґрунтоване рішення, що має бути скасоване апеляційним судом. Вказує, що у своєму Акті № 212553 від «12» лютого 2020 p., який був підставою для ініціювання справи, старший державний інспектор відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Харківській області посилається лише на саму ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» га не вказує, яку саме частину чи абзац цієї статті порушено Позивачем. Відповідачем у оскаржуваній постанові також не зазначено конкретну імперативну норму, яку порушив Позивач, а лише дане загальне посилання на ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт», що складається із кількох окремих норм права - адже ця стаття має дві диспозиції, тобто дві норми права, які визначають обов`язки для різних суб`єктів-для автомобільного перевізника та для водія. Вказує, що відповідачем не доведено факту відсутності тахографа та не обґрунтовано, чому ним перевірялись не документи на тахограф, а індивідуальна контрольна книжка водія - цих суттєвих суперечностей у позиції Відповідача суд до уваги також не взяв та не дослідив їх. Крім того, зазначає, що суд помилково прийшов до висновку, що «...в аспекті сповіщення про дату, час та місце вирішення питання про накладення штрафу адміністративний орган діяв обачливо, розсудливо та розумно, тобто дотримався вимог ч. 2 ст. 2 КАС України...». Враховуючи зволікання відповідача в часі із направленням повідомлення та невизначеність із роботою всіх суб`єктів господарювання, організацій, позивачу стало відомо про наявність відправлення за номером 61022305445609 загалом під час отримання листа за номером 6102231440479, в якому було направлено оскаржувану постанову, тобто 14.04.2020 р. - оцінка цих обставин, що дана судом у оскаржуваному рішенні свідчить про неповне з`ясування судом всіх обставин справи (п. 1 ч. І ст.317 КАС України). Також вказує, що відповідач на день розгляду справи достовірно знав, що позивач не обізнаний про дату вирішення питання щодо накладення чи не накладення на нього адміністративно - господарського штрафу, що суттєво впливало на законні права та інтереси Позивача, а також те, що в ситуації, яка склалась на той час, існували об`єктивні обставини, що перешкоджали своєчасному отриманню листа його адресатом, тому свідомо пішов на порушення принципів, закріплених у п.3, 8, 9 ч.2 ст.2 КАС України. Враховуючи наведене, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.06.2020 року по справі 520/5609/2020 та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОЛІМЕРЛАЙФ»  до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Управління Укртрансбезпеки у Харківській області  та скасувати постанову №172546 про застосування адміністративно-господарського штрафу від 07.04.2020р. у повному обсязі. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у сумі 2000.00 грн. за надання правової допомоги: у суді першої інстанції та 1000,00 грн. - у суді апеляційної інстанції, а всього - 3000,00 грн., та судовий збір, сплачений за подання позову та апеляційної скарги.
Від Управління Укртрансбезпеки у Харківській області до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що ним правомірно було винесено постанову №172546 про застосування адміністративно-господарського штрафу від 07.04.2020р. Зазначває, що надані відповідачем письмові докази в повній мірі спростовують твердження позивача.
Також від Управління Укртрансбезпеки у Харківській області, до суду були надіслані додаткові пояснення до відзиву на апеляційну скаргу.
Від Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОЛІМЕРЛАЙФ», до суду надійшли заперечення на відзив на апеляційну скаргу. 
Учасники справи про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином.  
Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі.
Представник відповідача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши  рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у спірних правовідносинах в аспекті сповіщення заявника про дату, час та місце вирішення питання про накладення штрафу адміністративний орган діяв обачливо, розсудливо та розумно, тобто дотримався вимог ч.2 ст.2 КАС України, позаяк не встановлював явно та очевидно неадекватних строків. Також суд першої інстанції дійшов до висновку, що подія вчинення заявником правопорушення є доведеною.
Колегія суддів не погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що заявник у розумінні ст.ст.1 і 29 Закону України "Про автомобільний транспорт" є перевізником і цієї обставини не заперечує.
У користуванні заявника з 11.02.2019 р. знаходиться належний гр. ОСОБА_1 транспортний засіб - вантажний автомобіль марки ТАТА із державним реєстраційним номерним знаком НОМЕР_1 . Цієї обставини заявник також не заперечує.
З 14.01.2020р. працівником заявника за посадою водія транспортного засобу є гр. ОСОБА_2 . Ця обставина підтверджена матеріалами справи (а.с. 10) і заявником не заперечується.
Згідно з товарно-транспортною накладною №Р3 від 12.02.2020р. заявник надавав послуги з перевезення вантажу масою 3,00т. автомобільним транспортом з пункту навантаження - м. Харків, вул. Матросова, б. 9 до пункту розвантаження - АДРЕСА_1 .
У тексті позову та у ході розгляду справи заявник проти цієї обставини не заперечував.
12.02.2020 р. Державною службою України з безпеки на транспорті в особі структурного підрозділу Управління Укртрансбезпеки у Харківській області відносно заявника була проведена рейдова перевірка, якою було охоплено питання дотримання вимог діючого законодавства під час надання послуг з перевезення вантажу за ТТН №Р3 від 12.02.2020р.
Результати проведеної перевірки були оформлені актом №212553 від 12.02.2020р. (далі за текстом – Акт).
Заявник дій адміністративного органу з приводу проведення рейдової перевірки не оскаржував, а тому ці обставини не входять до предмету доказування у цій справі.
У тексті названого Акту викладені судження Управління про порушення Товариством вимог ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт» - відсутність документів про функціонування справного та повіреного тахографу або індивідуальної контрольної книжки водія.
Суть та зміст виявленого порушення у даному конкретному випадку були викладені терорганом Служби з достатньою чіткістю та повнотою. Окремі недоліки в заповненні формуляра бланка перевірки на ці обставини жодного юридичного не мають.
Водій заявника вчинив відмову від підписання Акту.
Об`єктивних даних штучного створення водію умисних перешкод у спростуванні викладених в Акті суджень працівників Управління, котрі б нездоланно та непереборно заважали спростувати ці судження, учасниками справи до суду не подано.
На 24.03.2020р. Управлінням було призначено розгляд питання про застосування штрафу до власника вантажного автомобілю - ФОП ОСОБА_1 .
19.03.2020р. власник автомобіля подав до Управління письмові пояснення, в яких виклав відомості про непричетність до використання автомобіля 12.02.2020р. і підтвердив ці відомості копіями письмових документів, зокрема, договором оренди від 11.02.2019р.
26.03.2020р. Управлінням було складено письмове повідомлення про виклик заявника для участі у розгляді питання про накладання штрафу за Актом на 07.04.2020р.
07.04.2020р. з посиланням на Акт владним суб`єктом, Управлінням було видано постанову №172546 про накладення штрафу у розмірі 1.700,00грн.
Судом виявлено, що юридичною підставою для видання цього рішення владний суб`єкт обрав приписи абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт», а фактичною підставою послугувало судження владного суб`єкта про порушення автомобільним перевізником положень ст.48 цього ж закону за рахунок відсутності документів про функціонування справного та повіреного тахографа або індивідуальної контрольної книжки водія.
Не погодившись із правомірністю виданого Управлінням рішенням про нарахування штрафу, заявник ініціював даний спір,
Надаючи правову оцінку спірних правовідносинам, суд апеляційної інстанції керується наступними приписами норм чинного законодавства.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Повноваження Управління на здійснення контролю у сфері організації автомобільних перевезень шляхом проведення саме рейдових перевірок прямо та безумовно передбачені приписами ч.16 ст.6 Закону України «Про автомобільний транспорт» та деталізовані нормами Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті (затверджений постановою КМУ від 08.11.2006р. №1567; далі за текстом – Порядок №1567) який прийнято у відповідності до статті 6 Закону України "Про автомобільний транспорт" Кабінет Міністрів України.
При цьому, визначені Порядком №1567 предмет, мета, ціль та призначення рейдової перевірки звільняють адміністративний орган від дотримання у спірних правовідносинах приписів Закону України «Про основні засади здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», позаяк предметом регулювання означеного закону є саме господарська діяльність суб`єкта права як така.
Натомість, предметом рейдової перевірки є питання технічного стану та оснащеності транспортного засобу, комплектності документів на здійснення перевезення, дотримання маршруту руху або розкладу руху, додержання правил надання послуг з перевезення в частині наявності перевізних документів і безпеки перевезень тощо. 
При цьому, суд зауважує, що предметом рейдової перевірки є діяльність перевізника в особі водія у конкретний момент часу, котрий співпадає є моментом перевірки, вихід за межі цього часового проміжку суперечить самій суті рейдової перевірки.
Відповідно до абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи, зокрема, за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. 
Статтею 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" передбачено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством. У разі перевезення небезпечних вантажів крім документів, передбачених частиною другою цієї статті, обов`язковими документами також є: для автомобільного перевізника - ліцензія на надання відповідних послуг; для водія - свідоцтво про допущення транспортного засобу до перевезення певних небезпечних вантажів, свідоцтво про підготовку водіїв транспортних засобів, що перевозять небезпечні вантажі, письмові інструкції на випадок аварії або надзвичайної ситуації.
У разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше п`яти відсотків.
Отже, положення наведеної норми закону мають частково бланкетний характер, адже замість викладення у тексті цієї норми вичерпного переліку усіх необхідних документів, законодавець вдався до застосування юридичної конструкції - "інші документи, передбачені законодавством".
У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 19.03.2020р. по справі №823/1199/17 до іншого законодавства належить, зокрема і Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (затверджено наказом Міністерства транспорту та зв`язку від 07.06.2010р.  №340, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 14.09.2010р. за №811/18106; далі за текстом – Положення №340).
Відповідно до п.6.1 Положення №340 автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.
Згідно з п.6.3 Положення №340 водій, що керує транспортним засобом, який не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія.
У силу ст.18 Закону України "Про автомобільний транспорт"  з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв транспортних засобів автомобільні перевізники зобов`язані: - організовувати роботу водіїв транспортних засобів, режими їх праці та відпочинку відповідно до вимог законодавства України; - здійснювати заходи, спрямовані на забезпечення безпеки дорожнього руху; - забезпечувати виконання вимог законодавства з питань охорони праці; - здійснювати організацію та контроль за своєчасним проходженням водіями медичного огляду, забезпечувати їх санітарно-побутовими приміщеннями й обладнанням. Контроль за роботою водіїв транспортних засобів має забезпечувати належне виконання покладених на них обов`язків і включає організацію перевірок режимів їх праці та відпочинку, а також виконання водіями транспортних засобів вимог     цього Закону     та законодавства про працю. Положення щодо режимів праці та відпочинку водіїв транспортних засобів визначається законодавством.
          За визначенням п.1.5 Положення №340 тахограф - контрольний пристрій, який встановлюється на транспортний засіб для показу та реєстрації інформації про рух транспортного засобу.
          У відповідності до п. «а» ч.1 ст.10 Конвенції Міжнародної організації праці 1979 року №153 (далі за текстом - Конвенція №153) про тривалість робочого часу та періоди відпочинку на дорожньому транспорті (ратифікованої Україною у 2008 році) компетентні власті чи органи в кожній країні передбачають ведення індивідуальної контрольної книжки та визначають умови її видачі, її зміст і спосіб її заповнення водіями.
          Згідно ч. 3 ст. 10 Конвенції №153 традиційні засоби контролю, зазначені в     пунктах 1     та     2 цієї статті, якщо це потрібно для деяких категорій транспорту, заміняються або доповнюються, наскільки це можливо, сучасними засобами, такими, наприклад, як тахографи згідно з правилами установленими компетентними властями чи органами в кожній країні.
          За правовим висновком постанови Верховного Суду від 19.03.2020р. по справі №823/1199/17 приписи п. «а» ч. 1 ст. 10 Конвенції №153 є універсальними для будь - якого транспортного засобу, на якому використовується наймана праця водія.
          Як вбачається з матеріалів справи, під час проведення рейдової перевірки адміністративним органом не було виявлено існування цих документів у водія заявника.
          До суду цих документів заявник також не надав.
Відтак, суд вважає, що у справі відсутні будь-які докази, котрі б давали суду хоча б щонайменшу можливість для кваліфікації виявленого терорганом Служби факту відсутності згаданих вище документів інакше, ніж правопорушення. 
Стосовно процедури накладення штрафу колегія суддів зазначає наступне.
Суп першої інстанції, приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, виходив з того що у спірних правовідносинах в аспекті сповіщення заявника про дату, час та місце вирішення питання про накладення штрафу адміністративний орган діяв обачливо, розсудливо та розумно, тобто дотримався вимог ч.2 ст.2 КАС України.
Колегія суддів з даним висновком суду першої інстанції не погоджується, виходячи з наступного.
Відповідно до п.п.26, 27 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затв. постановою КМ України № 1567 від 08.11.2006р., справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи суб`єкта господарювання.
Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа суб`єкта господарювання повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням.
У разі неявки уповноваженої особи суб`єкта господарювання справа про порушення розглядається без її участі.
За наявності підстав керівник органу державного контролю або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно з додатком 5.
Як вбачається з матеріалів справи 26.03.2020р. Управлінням було складено письмове повідомлення про виклик заявника для участі у розгляді питання про накладання штрафу за Актом на 07.04.2020р.
Відповідно до витягу з офіційного веб-сайту “Укрпошта” щодо поштового відправлення № № 6102230545609, який міститься в матеріалах справи (а.с.57), на момент розгляду питання про накладання штрафу (07.04.2020) письмове повідомлення про виклик заявника для участі у розгляді питання про накладання штрафу , не було вручене позивачу.
Таким чином, позивача не було завчасно повідомлено про дату та час розгляду справи про застосування адміністративно-господарських штрафу.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позивач був позбавлений   можливості бути присутнім на розгляді справи про порушення вимог законодавства, норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом та не мав можливості надати  свої пояснення, заперечення та документальні докази.
Колегія суддів зауважує, що стверджувати про дотримання вимог п.п.26, 27 Порядку № 1567 від 08.11.2006р. під час прийняття постанови про застосування адміністративно-господарських штрафу, можливо лише тоді, коли відповідне письмове повідомлення про виклик заявника, вручене своєчасно і особа має реальну можливість з`явитися на розгляд справи 
Загальний зміст терміну “повідомлення” включає в себе не тільки направлення відомостей у письмовому вигляді, з якими особа має бути обізнаною, а й отримання цією особою зазначених відомостей.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Європейський суд з прав людини (далі за текстом – ЄСПЛ) у рішенні від 27.06.2017р., по справі “Лазаренко та інші проти України” постановив, що національними судами було порушено п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі за текстом - Конвенція в усіх відмінках), де визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
ЄСПЛ у своєму рішенні, вказуючи на порушення Україною п. 1 ст. 6 Конвенції, виходив з того, що національне законодавство України містить спеціальні норми щодо забезпечення інформування сторін процесу про ключові процесуальні дії і дотримання таким чином принципу рівності сторін та зберігання відповідної інформації, оскільки загальна концепція справедливого судового розгляду охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу.
У п. 37 цього рішення ЄСПЛ зазначив, що ст. 6 Конвенції не можна тлумачити як таку, що встановлює певну форму обслуговування судової кореспонденції. Від національних органів влади також не вимагається забезпечення бездоганного функціонування поштової системи. Разом з тим, загальна концепція справедливого судового розгляду охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу, вимагає, щоб особу, щодо якої порушено провадження, було поінформовано про цей факт. Невручення стороні належним чином судових документів може позбавити його або її можливості захищати себе у провадженні.
Аналогічний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 2а-4552/11 від 07.02.2018 року.
Також, ЄСПЛ в п. 88 рішення по справі “Олександр Волков проти України” від 09.01.2013р., заява № 21722/11 констатував, що адміністративний або парламентський орган може вважатися “судом” у матеріально-правовому значені цього терміну, а тому розгляд справ таким органом має відбуватись з дотриманням процесуальних гарантій закріплених Конвенцією.
У справі “Рисовський проти України” від 20 жовтня 2011 року, заява №29979/04, (пункт 71) Європейським судом з прав людини викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень та розкрито елементи змісту “доброго врядування”. Зокрема, зазначено, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не повинні виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
З огляду на викладене, суд вважає, що під час розгляду справи про порушення вимог законодавства, норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом та прийняття постанови Державної служби України  з безпеки на транспорті в особі Управління Укртрансбезпеки у Харківській області №172546 від 07.04.2020 р., відповідач був зобов`язаний за допомогою об`єктивних відомостей пересвідчитись в тому, що станом на 07.04.2020р., позивач отримав повідомлення про виклик заявника для участі у розгляді питання про накладання штрафу.
07.04.2020р., відповідач, маючи об`єктивну можливість перевірити факт отримання/неотримання позивачем повідомлення про виклик  для участі у розгляді питання про накладання штрафу, цього не зробив.
Вказані дії свідчать про порушення відповідачем положень Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, Закону України "Про автомобільний транспорт".
Отже, виходячи з вище викладено, справи про порушення позивачем законодавства про автомобільний транспорт були розглянуті без участі суб`єкта господарювання, що позбавило позивача бути присутнім на розгляді справ для захисту своїх інтересів
Враховуючи вищенаведене, висновки суду першої інстанції про те, що відповідачем дотримано процедури розгляду справи та сповіщено позивача про дату, час та місце вирішення питання про накладення штрафу належним чином, є помилковими. 
Крім того, суд відхиляє посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду України у справі від 11.02.2020р. у справі № 820/4624/17, оскільки правовідносини у даних справах не є аналогічними тим, що розглядались у справі Верховним Судом України.
В справі, яка розглядалась Верховним Судом було встановлено, що згідно із інформацією про відстеження пересилання поштових відправлень на Офіційному сайті «Укрпошта» копію повідомлення направлено на адресу позивача 05.09.2017, 07.09.2017 повідомлення надійшло до відділення зв`язку, проте не було вручено під час доставки.
В даній справі, як вбачається з витягу поштових відправлень, станом на час розгляду відповідачем справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт (07.04.2020р.) спроб вручення позивачу поштового повідомлення не було. Можливість отримання позивачем поштової кореспонденції до 14.04.2020р. з витягу поштових відправлень не вбачається.
Фактично, спроб доставлення позивачу поштової кореспонденції до 14.04.2020р. з наданих документів не вбачається, й відповідно не вбачається фактичної можливості отримання позивачем повідомлення про виклик  для участі у розгляді питання про накладання штрафу до 14.04.2020р.     
Враховуючи викладене, з огляду на порушення самої процедури розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про неправомірність винесено постанови Державної служби України  з безпеки на транспорті в особі Управління Укртрансбезпеки у Харківській області №172546 від 07.04.2020 р.
Щодо клопотання представника позивача про стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати у сумі 2000.00 грн. за надання правової допомоги у суді першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи викладені в клопотанні.
Представник відповідача в судовому засіданні, проти задоволення клопотання заперечував, просив відмовити у її задоволенні. Зазначив, що розмір судових витрат за надання правової допомоги не є співрозмірним з ціною позову.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи поданої заяви, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що клопотання підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно зі ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до ч.1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно п.1 ч.3 ст. 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 2 ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Згідно ч.3 ст. 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Так, відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно пунктів 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 р. № 5076-VI (далі по тексту - Закон України №5076-VI) до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.
Колегія суддів звертає увагу, що як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Згідно ч. 1 ст. 26 Закону №5076-VI документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги можуть бути серед іншого: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Відповідно до ст. 28 Правил адвокатської етики, схвалених схвалених Національною асоціацією адвокатів України 09.06.2017 р. (далі - Правила адвокатської етики), формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту є гонорар. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Згідно зі ст.30 Закону № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. У свою чергу, підтвердження здійсненої правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.
Доказами того, що особа є адвокатом, виходячи з положень ч. 1 ст. 6, ч. 1 ст. 12, та ст.17 Закону України № 5076-VI є свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю на момент подання клопотання про відшкодування правової допомоги.
Адвокат Москаль Роман Богданович здійснює адвокатську діяльність, що підтверджується завіреною копією свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 1088  від 26.06.2002 року.
Колегія суддів звертає увагу, що при цьому необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду від 04.08.2020 р. по справі №810/3213/16.
Колегія суддів зазначає, що в підтвердження витрат на суму на правову допомогу в сумі                11000, 00 грн. представником позивача до суду апеляційної інстанції було надано наступні документи, а саме: копію договору №20/04/20 про надання юридичних послуг від 20.04.2020р., копію додаткової угоди № 1 до договору № 20/04/20 від 20.07.2020р., Акти прийому - передачі послуг до рахунка  від 22.04.2020р. № 22-04-1, від 18.06.2020р. № 18-06-1.   
Колегія суддів вважає, що вищевказані документи є такими, що підтверджують понесення позивачем витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції.
Згідно завірених копій актів прийому - передачі послуг до рахунка від 22.07.2020р. № 21-07-1, від 22.04.2020р. № 22-04-1, від 18.06.2020р. № 18-06-1. вбачається, що виконавцем Адвокатом Москаль Романом Богдановичем було надано наступні послуги:
1. Складено проект позовної заяви до Харківського окружного адміністративного суду щодо оскарження постанови про застосування адміністративно - господарського штрафу № 172546 від 04.04.2020р. Вартість вищевказаних юридичних послуг складає 1500 грн.
2. Складено проект відповіді на відзив до Харківського окружного адміністративного суду щодо оскарження постанови про застосування адміністративно - господарського штрафу № 172546 від 04.04.2020р. Вартість вищевказаних юридичних послуг складає 500 грн.   
Загальна вартість становить 2 000,00  грн.
Колегія суддів звертає увагу на положення ч.6 ст.134 КАС України відповідно до яких, визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
При цьому, відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 19.09.2019 р. по справі №810/2816/18 обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Колегія суддів зауважує, що в судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача заперечував проти стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у сумі 3000 грн., вказавши, що заявлений розмір витрат є  завищеним та не є співрозмірним з ціною позову.
Тобто, в розумінні ч.6 ст. 134 КАС України відповідач заявив відповідне клопотання щодо розміру витрат на правничу допомогу.
Колегія суддів зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19).
Окрім того, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного суду, висловленою в постанові від 23.04.2019 р. по справі №826/9047/16.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі “Баришевський проти України”, від 10.12.2009 у справі “Гімайдуліна і інших проти України”, від 12.10.2006 у справі “Двойних проти України”, від 30.03.2004 у справі “Меріт проти України” заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Також у рішенні Європейського суду з прав людини у справі “East/West Alliance Limited” проти України”, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 02.09.2020 р. по справі № 826/4959/16 вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. При цьому, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися у тому числі через призму принципу співмірності, який, як вже було зазначено вище, включає у себе такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони.
Окрім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 01.09.2020 р. по справі №640/6209/19, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Колегія суддів, з урахуванням наведеного вище, зауважує, що в даному випадку розмір витрат на оплату послуг адвоката Москаль Р.Б. з професійної правничої допомоги позивачу в сумі 3000 грн. 00 коп. є суттєво завищеним та таким, що не є співмірним із складністю справи з виконаною адвокатом роботою (наданими послугами); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а суми, які заявлені до відшкодування позивачу за надання послуг та виконання робіт з правової (правничої) допомоги не є належним чином обґрунтовані на предмет їх розміру.
З урахуванням наведеного вище, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення клопотання представника позивача про стягнення з  Державної служби України з безпеки на транспорті на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОЛІМЕРЛАЙФ" витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000 грн. 
Доводи представника позивача про те, що ним було надано всі належні та допустимі докази понесених під час розгляду справи судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн. 00 коп. , колегія суддів з урахуванням наведених вище висновків вважає необґрунтованими, оскільки матеріалами справи з урахуванням співмірності підтверджуються витрати позивача на професійну правничу допомогу  на суму 1000 грн. 00 коп.
Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивач при зверненні до суду з адміністративним позовом, згідно оригіналу платіжного доручення № 65 від 24.04.2020р., яка міститься в матеріалах справи (а.с.23), сплатив судовий збір в сумі 2102 грн. 00 коп. При подачі апеляційної скарги, згідно платіжного доручення № 126 від 21.07.2020р., яка міститься в матеріалах справи (а.с.96), судовий збір в сумі 3018 грн. 00 коп. Всього, з урахуванням того, що позов задоволено , за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті на користь позивача підлягає стягненню судові витрати в сумі 5120 грн. 00 коп.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Отже, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позову.
Оскільки, відповідно до п.6 ч.6 ст.12 КАС України справами незначної складності є справи щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також враховуючи те, що дана справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно вказане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України .
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу   задовольнити.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.06.2020 року по справі № 520/5609/2020  скасувати.
Прийняти нове рішення, яким позов задовольнити. 
Скасувати постанову Державної служби України  з безпеки на транспорті в особі Управління Укртрансбезпеки у Харківській області №172546 від 07.04.2020 р.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань за зобов`язаннями Державної служби України з безпеки на транспорті на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОЛІМЕРЛАЙФ" 5120 грн. 00 коп. витрати по сплаті судового збору та судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000 грн..
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 

Головуючий суддя 	(підпис)	А.М. Григоров	
Судді	(підпис)  (підпис) 	І.С. Чалий    З.Г. Подобайло   	
Повний текст постанови складено  28.12.2020 року